ZUZANA VALKUSOVÁ SÚKENÍKOVÁ

O DOBRÝCH BÁBIKÁCH

Naše dobré dievčatko! Rozhodli sme sa všetci spolu takto preto, že si k nám dobré, ukážeme ti ako jedinému dievčatku na svete, že vieme rozprávať a že sme tak bábikovsky- hračkovo živé. Možno trochu inak ako ty, ale to by si mala vidieť, čo tu vystrájame, keď tu nie si! Budeme sa s tebou odteraz zhovárať a pomáhať ti, kedy len budeš chcieť a kým to bude potrebné... Ale počuť nás budeš len ty.“

Dievčatko neveriacky potriaslo nad trochu tajomnými slovami dlhými vláskami a obrátilo sa k bábike Doktorke, ktorá všetko sledovala z najvyššej police. Doktorka sa usmiala na dievčatko, prikývla na znak súhlasu a pobádala ju:

„Skús!“

Všetky bábiky spolu s plyšovým mackom Modráčikom a malou hnedou opičkou Mončiči sa od radosti rozosmiali a tlieskali rúčkami či labkami. Rozosmialo sa aj dievčatko:

Ostala pritisnutá nosom o skio oícna a pozerala von.

„Pri stromoch sa hrá päť dievčatiek, medzi nimi aj naše!“ Bábiky vzrušene pribehli, tisli sa na seba, aby sa všetky zmestili pri okno a mali dobrý výhľad von.

Naozaj, ich nesmelé dievčatko sa dalo do reči s ďalším dievčatkom - Karinkou. Bábiky ju poznali z fotiek zo škôlky. Karinkapráve začala liezť na vŕbu. Ich dievčatko stálo a pozeralo na ňu. Ani neskúšalo liezť, hoci bábiky cítili, že veľmi chce.

Karinka zliezla dole, chvíľu sa rozprávala s dievčatkom a odbehla za kamarátkami. Pozrela na dievčatko, či ide s nimi. Dobré bábiky veľmi dobre vedeli, že sa k skupinke detí chce pridať, len sa neodváži, nevie, ako na to. A tak dievčatko ostalo pri strome.

Keď sa dievčatko ubezpečilo, že ostatné deti ju už nevidia, začalo skúšať stromoloziť. Dalo ruky na spodné vetvy, nohou sa zaprelo o kmeň stromu a pokúšalo sa vytiahnuť hore. Vŕba bola rozkonárená nízko, akoby vedela, že v okolitjých domoch so šiestimi poschodiami

„Pes bude zakopaný tam, kde je zakopaná sebadôvera nášho dievčatka.“ - konečne vysypala Doktorka.

„Ale, dievčatko, to nám nemôžeš robiť! Veď si najšikovnejšie dievčatko, aké len v ľudskom svete môže byť! A tak krásne spievaš! Také sme na teba pyšné! Prosím ťa, vysvetli nám, prečo sa teda hanbíš spievať. Bojíš sa? Čoho sa bojíš?“ - chrlili zo seba vodopád slov bábiky.

Ja neviem...“

Akože nevieš? Práveže to musíš vedieť. Každý vie, prečo sa bojí. Keď sa niekto bojí tmy, tak sa vlastne nebojí tmy, ale strašidiel. Keď sa niekto bojí výšky, tak sa nebojí Mončiči. samotnej výšky, ale toho, že by mohol padnúť a udrieť sa. Keď sa niekto bojí dákeho človeka, tak preto, lebo mu ten človek ublížil, alebo vyzerá, že by mohol ublížiť. Chápeš?“- vážne vysvetľovala inokedy bláznivá opička.

„Hmmm“ - zahmkalo dievčatko a premýšľalo.

V tú noc sa dievčatku prisnil zvláštny sníček. V tom sníčku k nemu prišli dobré bábiky a prehovorili k nemu. „Naše dobré dievčatko! Prišli sme sa rozlúčiť. Vieš si už vo všetkom poradiť samé. Pomohli sme ti s tým, s čím sme mali. Pomohli sme ti odkliať sa z nedôvery samej v seba. Išlo to rýchlo, pretože si naozaj múdre dievčatko. Príroda ťa musí mať veľmi rada, keď ťa stvorila také šikovné.“- začalaRomanka.

„Pamätáš sa? Keď si bola menšia, skúšala si, či sme živé. Pripravila si na malý bábikovský tanierik kolieska banánu, a bola si zvedavá, či ho v noci, kým ty budeš spať, zjeme. Ráno bol tanierik prázdny.“ - spomínala Indiánka.

„Ale my sme ten banán v skutočnosti nezjedli. Dobre vieš, že žijeme iným spôsobom ako vy, ľudia. Máme svoj vlastný svet, hračkársky. Banány naozaj nejeme, ani nič iné z ľudskej potravy. V tú noc sme len pomohli