Valéria Osztatná

Tri zlaté ruže

VYDALO MEA2000 o.z.

© Všetky autorské práva sú vyhradené.

Konečne našla tričko, ktoré sa jej hodilo a zodpovedalo jej predstavám. Chcela si ho obliecť, no Andy jej ho vytrhol z rúk.

- „Čo to robíš?! Daj mi to! Nemám chuť na takéto žarty!“

-    „Čo si taká podráždená?! Nesľúbil som ti náhodou nejaký pekný darček?“

-    „Ale áno. Snáď nie nejaké nové tričko?“ začala sa tešiť.

-    „Nie. nie je to tričko, ale keď som niečo sľúbil, tak to aj dodržím.“

Priskočil k nej a hodil ju na posteľ. Začal ju bozkávať. Nechápala čo sa s ňou deje. nechápala, na aký darček to Andy myslel.

Bozkával ju po tvári. nose. lícach, očiach, ústach. Dostal sa do jej úst jazykom. Pomaly jej prechádzal na krk a stále nižšie a nižšie.

-    „Andy. okamžite prestaň!“ kričala a snažila sa mu dajako uniknúť.

-    „Len si krič maličká koľko len chceš. Matka sa vráti až o hodinu či dve a zatiaľ nikto nič nezačuje. Snáď náš pes. ale ten ti aj tak nepomôže. A nesnaž sa mi ujsť. lebo by to bolo máme. Aj tak je u mňa kľúč.“ zaštmgal jej pred očami zväzkom kľúčov.

Chcela ich zobrať, ale strhol z nej podprsenku. Začala ho fackať, keď sa približoval k jej prsiam, no chytil jej ruky. Tak silno na nej ležal, že sa nestačila ani pohnúť. Z jej očí sa valili prúdy sĺz.

Útek

Po tomto životnom údere bola Katv na nepoznanie. Zmenila sa. Už to nebolo to tichučké dievčatko, ktoré sa ozvalo len v nevyhnutných chvíľach, ktoré nikdy neodporovalo svojej matke, rodičom. Stalo sa z nej celkom iné dievča.

I keď bolesti po pár dňoch pominuli, bolesť v srdci, tupá prázdnota ešte stále pretrvávala a Katv vedela, že nikdy nepominie. Jej život sa obrátil na ruby jedného jediného okamihu.

Muž, ktorému verila ju znečistil. Matka, ktorá by mala byť jej najlepšou priateľkou, ju nechápala. Jej sny sa rozbili na črepy nešťastia.

Ako týždne ubiehali, odvracala sa od svojich priateľov a to ju trápilo. Nedokázala sa nimi rozprávať ako inokedy a oni tiež nechápali, čo sa stalo s ich najlepšou priateľkou. A ona im to vysvetliť nedokázala.

Svoju bolesť utajovala pred celým svetom. Prázdnota jej utkvela v srdci a nevpustila do tej tmy nič, čo by jej pomohlo. Žiadne svetlo nádeje na lepší život, na život bez problémov. Katv nedokázala zabudnúť, lebo bolo niečo, čo jej to nedovoľovalo. No čo to bolo, to ešte nevedela.

O necelé tri mesiace sa dostala do inej partie, medzi iných ľudí. Medzi tých, ktorými predtým opovrhovala. No teraz cítila, že i ona je skazená, je taká, ako jej terajší [priatelia. A preto sa medzi nimi cítila dosť dobre,

-    „Ahoj maličká. Ja som tvoja mama. Otca nikdy nespoznáš a možno ani mňa. Prosím ťa. nehnevaj sa na mňa za to, že ťa zverujem iným ľuďom, dávam ťa iným, aby sa o teba starali. Nehnevaj sa na mňa za to, že nikdy nespoznáš svoju vlastnú matku. Prepáč mi túto chybu, no ja inak vážne nemôžem. Nechcem, aby ťa čakal taký istý alebo aj horší život ako mňa. Inak budeš začínať, na inom mieste budeš vyrastať, do inej školy budeš chodiť. Budeš mať iných priateľov, iných rodičov, iný život. Vlastný život. Svoj vlastný život.“

Do ruky zobrala ružu, ktorú cestou odtrhla.

-    „Pozri sa na túto ružu. Je červená a pekná. No má aj svoje pichľavé tme. No aj tento pekný kvietok môže zvädnúť, láska však nikdy nie, aj keď ťa nebudem vidieť, z očí áno, ale zo srdca mi nikdy nezmizneš.

Som iba vetva zo stromu, nechcem nič riskovať. Nechcem riskovať tvoj život. Chcem, aby si vyrastala v poriadnej rodine, kde ti môžu dať oveľa viac lásky ako ja a môžu ti zabezpečiť bezstarostný život. Chcem, aby si ostala pri mne, ale viem, že to sa nedá.“

Slzy jej padali čoraz viac, pery prosili: „Zostaň, prosím pri mne.” Však vedela, že ju už nikdy neuvidí.

-    „Vieš maličká, život je len samý klam. Mňa veľmi sklamal, no dúfam, že teba nesklame, že ťa ušetrí trápenia. Nikdy nehľadaj svoju matku, nikdy nechci vedieť, kto bola. My sa rozídeme, každý pôjdeme sám a sám, načo majú naše srdcia smútiť, veď život je len veľký klam.

Katv to už ďalej nevydržala. Matkine vyčítavé slová ju zasiahli rovno do srdca. Rozplakala sa.

-    „Vieš. ja som nikdy nemala žiadne motto, no život mi ho napísal. A ver tomu. že to motto je veľmi, až príliš kruté k sedemnásťročnému dievčaťu, ktoré znásilnil muž. ktorého mala rada ako vlastného otca! Nie. neprerušuj ma!“ zastavila matku skôr, než stihla niečo povedať. Pozrela sa na jej zhrozenú tvár.

-    „V ten deň bol prekliaty vášňou, vtedy som si sľúbila, že to nikdy nebudem robiť so žiadnym mužom, že sa to nikdy nedozvieš, lebo v opačnom prípade by nezabil len mňa, ale aj teba. Nemohla som inak. Tak som len mlčala. Bol tak veľmi prekliaty vášňou, vášňou ešte len k dieťaťu. Nikdy som nemala detstvo, príliš rýchlo som sa stala dospelou. Príliš rýchlo som spoznala svet. Tento krutý život. A keď som sa dozvedela, že som tehotná, tehotná od toho muža, ktorého som od toho prekliateho okamihu nenávidela, nevedela som čo robiť. Ty bi si mi nikdy neuverila, lebo on sa veľmi dobre vedel pretvarovať. A teraz, keď tak nad tým rozmýšľam, možno podplatil nejakú veľkú hlavu u policajtov, len aby ma nenašli,“ prehítala slzy a pokračovala ďalej: „Nenávidela som jeho pohľady, to, ako sa na mňa pozeral. Nenávidela som jeho ruky, ktorými ma toľkokrát hladkal, keď som bola malá. Nenávidela som ho celého. A nenávidela som aj to decko, ktoré som od neho čakala. No bolo príliš neskoro, keď som sa dozvedela, že som tehotná. Už sa nedalo nič robiť. Nič. Tak preto som

-    „O to sa nestaraj. Budeš bývať tu s Katy. Ja sem veľakrát nechodím, takže sa nemusíš znepokojovať o to. čo sa teraz stalo. Chcel som ťa len vyskúšať.“

Natália vyvalila oči. Posledné Tomiho slovo jej šumelo hlavou. Teraz už vedela, že to, čo si o ňom predstavovala bol len klam a tie jeho krásne slová, ktoré jej šepkal do ucha, boli tiež len klamom, chcel ju len dostať do postele.

-    „Aká práca to je?“ spýtala sa po zvážení.

Potrebovala nejakú prácu, musela sa naučiť sama uživiť. Bola v hlavnom meste štátu, kde sa narodila a žila. Bolo tu plno ľudí, ktorých nepoznala, plno miest, kde by sa bola stratila. Potrebovala strechu nad hlavou, jedlo a peniaze.

Tomi sa na ňu pozrel. Bola výnimočne krásna, taká ako Katy, keď ju ešte len spoznal. Vyniesla by mu pekné peniaze.

-    „Prostitúcia,“ povedal, akoby išlo len o administratívne práce.

Sklonila hlavu. Rozmýšľala, no iné východisko nenašla. A preto, možno to chcel tak osud, začala tam, kde pred rokmi jej vlastná matka.

-    „Ale kočka! Akonáhle sa dozviem, že si nevyhovela nejakému pánovi, padáš! Vyhodím ťa na ulicu a budeš zase tam, odkiaľ si prišla.“

Naty dúfala, že to Tomi nemyslí vážne, ale zľakla sa od jeho slov. Rozprával o ulici, ale ona sama nevie, kde by jej bolo lepšie.

Katy sa premohla a tíško, aby nezobudila Naty, podišla k jej posteli. Pozrela na ňu a s trasúcimi sa rukami jej odhrnula dlhé vlasy. Na krku sa jej zaligotala retiazka a na nej medailónik. To. čo zbadala potom, ako si ho pozrela, jej skoro vyrazilo dych. Boli na nej tri zlaté ruže. Nedokázala premôcť plač. Vybehla z Natynej izby a hodila sa na svoju posteľ. Zhodila pritom nočnú lampu, ktorá s rachotom padla na zem. Začala srdcervúco plakať. Plakala a stále len plakala, nedokázala svoje slzy zastaviť. Nechápala či plače z radosti alebo zo smútku. Pred očami sa jej vynárali spomienky na malú bytosť, ktoiú po prvý krát držala v náručí pred takmer sedemnástimi rokmi, na to, ako ju zanechala, ako sa s ňou stretla, ako ju videla s mužom, ako jej povedala, že by chcela takú matku, akou je ona a ako jej ona sama pichla smrtiaci heroín. Myslela na všetko, čo spolu prežili.

Svoje dieťa chcela uchrániť od toho sveta, v ktorom žila, no sama ju tam zaviedla, sama jej ponúkla smrť. Sama jej vybrala cestu života.

Preklínala samu seba, za to čo spravila pred mnohými rokmi. Svoju dcéru nijako neuchránila od sveta, v ktorom žila. Toľko zabitých rokov a žiadny dobrý koniec z toho. Toľko premeškaných dní a nocí, toľko premeškaných zážitkov, toľko neuvidených, neprežitých krásnych chvíľ. Naty sa zobudila na Katyn plač. Nikdy predtým ju nepočula takto plakať. Zaklopala na dvere jej izby a vošla dnu.

Znovu, ako inokedy, keď si spomenula na svoju matku, sa rozplakala. Veľmi jej chýbala jej spoločnosť, i keď ju poznala len krátko.

Nataša sa tiež rozplakala a hodila sa Petrovi do náručia. I jemu vytryskli slzy smútku od dojatia nad všetkým, čo dve ženy museli prežiť, lebo to tak chcel osud. Teraz už vedeli, že znovu to bude veľmi ťažké začať, pretože Natália je celkom iným človekom, akým bývala kedysi. Už spoznala tajomstvo milovania a stala sa narkomankou. No bola to ich dcéra, to milé stvorenie, ktoré vychovávali od malička s láskou a preto jej museli pomôcť.

Keď sa všetko ako-tak upokojilo, navrhli jej, aby sa išla liečiť. Ešte ju nikdy nevideli, kedy si dáva dávku, no účinky neskôr zbadali. Naty návrh prijala, veď chcela splniť daný slub.

Nezaobchádzali s ňou zle, spočiatku jej dávali i menšie dávky, no ona si myslela, že to prekoná aj sama. Vrátila sa domov. Už bola takmer čistá. Liečenie chcela dokončiť sama a doma. No i keď jej rodičia vyhodili všetky drogy, ktoré mala doma, ona mala predsa len ešte niečo schované. A to ju neuveriteľne vábilo v osamelých chvíľach, keď myslela na všetko, čo prežila, na celý svoj život.

Keď prišla domov, zase to všetko začalo.

Cítila sa byť deprimovaná, nečistá a iná medzi toľkými milými ľuďmi, ktorí jej chceli pomôcť. Cítila sa ako vydedenec spoločnosti. Keby tu bola jej matka, určite by jej bola pomohla, s ňou by sa mohla porozprávať