Jak přežít vlastní vraždu

Danielle Valentine

Pro Harriet

HOW TO SURVIVE YOUR MURDER

Copyright © 2022 by Rollins Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Translation © Tereza Dubenská, 2023

ISBN 978-80-242-9668-5

Obsah

Halloween, loni

O tři hodiny dříve

Zbývají dvě hodiny a třicet tři minuty

Zbývá hodina čtyřicet minut

Už to nebude trvat déle než třicet minut

Show začíná

Halloween, o rok později

Tví přátelé nejsou tví přátelé

Poslední dívky z kukuřičného pole

Pozor na zlobivé kluky

Bacha na hlavu

Vyhni se kukuřičnému poli

To byla motorovka?

Nikdo ti neuvěří

Policajti ti očividně nepomůžou

Nerozdělujte se

Alternativní realita

Víš, že jdeš pozdě, viď?

Vezmi nohy na ramena

Klídek, na smrt je ještě moc brzy

Každá rodina má ve skříni pár kostlivců

Doplň energii, budeš ji potřebovat

Kdo by nemiloval nečekaný zvrat uprostřed příběhu

Do půlnoci zbývají necelé dvě hodiny

Připoutej se

Vyhni se tomu pitomému kukuřičnému poli

Čas ubíhá …

Pořád nejsi venku z kukuřičného pole

Samozřejmě že je venku

Myslíš, že uneseš pravdu?

Zbývá necelá hodina

Poznej pravdu

Hlavně nezakopni

To nestihneš

Sklep? To jako fakt?

Tik tak, tik tak…

Čtyři minuty

Neumírej

Halloween, dnes

Poděkování

Halloween,
loni

Mark Evans kolíbal motorovou pilu, jako by to bylo dítě. „Já ti nevím, Chloe. Nepřipadá mi to dvakrát bezpečné.“

„Vždyť ani nebude mít řetěz,“ podotkla Chloe. „Motorovka bez řetězu nemůže nikomu ublížit.“

„Ale je pěkně těžká. A hlučná. A co všechny ty… jak se tomu říká? Výfukové plyny? Co když je někdo vdechne?“

Chloe na okamžik zavřela oči a pokusila se potlačit zlost, která se jí zmocňovala. Mark byl nejurostlejší kluk v atletickém týmu. Možné dokonce nejurostlejší kluk v celém ročníku. Kdy se z něj vyklubala taková bábovka?

Jenže ona si ho stejně nevybrala kvůli jeho odvaze nebo tak něco. Vybrala si ho kvůli jeho ramenům. Mark měl ta nejširší a nejsvalnatější ramena na Omaha East. V jejích představách vypadal s motorovkou v rukou bombasticky, jako ten chlápek v tom ujetém filmu o vrahovi s motorovou pilou, Jason, nebo jak se jmenoval.

„Nemůžeme prostě řev motorové pily pustit z telefonu?“ navrhl Mark. „Nebo bych ho mohl napodobit. Takhle.“ Předvedl, co měl na mysli. Udělal vrrr a párkrát mlaskl.

Chloe nenacházela slov. Co taky říct klukovi, který na vás vrčí jako motorová pila?

Chloe ukecala rodiče, aby jí dovolili pronajmout si kukuřičné pole na Lacy Farms a uspořádat na něm halloweenskou oslavu, a hned od začátku věděla, že chce, aby její hosty pronásledoval v kukuřičném bludišti chlápek s motorovkou. Bez něj to bude mejdan na houby. Proč to Mark prostě nechápe?

„Marku,“ spustila Chloe velmi opatrně. „Poslouchej. Zapneš motorovku, budeš honit lidi v bludišti a vypadat přitom zatraceně děsivě, poněvadž jinak všem vykecám, že neumíš líbat.“

Když si loni na narozeninách Kylie Mackové dali francouzáka, Mark jí kroužil jazykem v puse jako divnou, mokrou vrtulí. Byl to hnus.

Mark zbledl a nasucho polkl. „No, tak jo.“

Díkybohu, pomyslela si Chloe zrovna ve chvíli, kdy kukuřičné pole ozářily dva kužely světel a upozornily ji na příjezd prvních hostů. Tyhle chvíle – začátky mejdanů – milovala. Teď se mohlo stát cokoli. Mrkla na displej svého telefonu právě v okamžiku, kdy číslice 18:59 skočily na 19:00.

Show začínala.

Genialita jejího večírku spočívala v tom, že lidé museli projít strašidelným kukuřičným bludištěm, kde je měl honit týpek s motorovkou, a v cíli byli odměněni alkoholem a hudbou na plácku uprostřed pole. Chloe na to byla dost pyšná. Věděla, že je všechno připravené, ale přesto znovu zkontrolovala, jestli jsou plynové lampičky rozsvícené, sud s pivem naražený a jestli se kapela chystá. Přivítala první hosty, dala si s nimi panáka, pak do sebe kopla dalšího (musela si užít vlastní párty, ne?), když vtom zaslechla, jak se někdo baví o tom, že kukuřičné bludiště není vůbec strašidelné, protože Mark Evans nezapnul motorovou pilu a jen její zvuk napodoboval.

Cítila, jak se jí sevřela čelist.

To si snad dělá srandu!

Slunce už docela zapadlo, a tak jediné světlo poskytovaly přenosné lampičky, které kolem dokola lemovaly plácek v kukuřičném poli. Plynové plamínky se mihotaly jako světlušky. Chloe se vydala k bludišti, ale jakmile dorazila ke vstupu, zaváhala. Byla tam větší tma, než čekala, mnohem větší, než když před dvaceti minutami mluvila s Markem. Vchod jí připomínal otevřenou černou tlamu. Představila si, jak ji pozře, jakmile jím projde.

Těžce polkla. „Marku?“ zašeptala a popošla vpřed. Pod nohama jí zapraskaly spadlé kukuřičné stonky. Znělo to jako lámání kostí. Zaplavila ji vlna strachu, ale ihned ho potlačila. Za bílého dne prošla tohle bludiště snad milionkrát. Neměla jediný důvod se bát. „Marku, pojď sem,“ řekla tentokrát hlasitěji.

Žádná odpověď.

Chtěl, aby si ho našla sama, že jo? Dobře, jak je libo. Zahnula za roh, pak za další a potom…

Tam. Postava ve stínu s motorovkou v rukou.

Chloe si oddechla. „Myslela jsem, že jsme se dohodli, že tu motorovku zapneš,“ vyjela na něj a hledala ve tmě Markova obří ramena. „Jestli ji budeš dál jenom napodobovat, tak teda fakt…“

Zpoza mraku vykoukl měsíc a v jeho měkkém stříbřitém svitu se zaleskl řetěz motorové pily. Chloe zmlkla.

Počkat. Řetěz.

Byl starý, zrezivělý, a dokonce i z několika metrů si Chloe všimla ostrých kovových zubů.

Ta motorovka neměla mít řetěz.

Chloe dvakrát zamrkala a snažila se pochopit, na co se to kouká. „Co to tu…“

Motorová pila se rozeřvala a její kovové zuby se roztočily. Chloe se nadechla, ale vykřiknout nedokázala. Hlas se jí zadrhl v hrdle. Její ústa se několikrát tiše otevřela a zavřela, ruce jí instinktivně vystřelily vzhůru, aby jí chránily obličej.

Křik by jí stejně nepomohl. Na to bylo příliš pozdě. Motorová pila se přibližovala, vrčela, skřípala, ječela…

Dokud se nezasekla do kosti.

O tři hodiny dříve

Mí přátelé Millie Kidová a Xavier O’Hare na mě vyjeveně zírali. Málokdy používám slovo „vyjevený“, ale jen tenhle výraz plně vystihoval jejich šok a zděšení. Měli pusu dokořán, Millie za falešnými brýlemi rychle mrkala a Xavierovo tmavé obočí téměř zmizelo pod červenou pletenou čepicí.

Možná jsem ten popis trochu přehnala. Teď to vypadá, že jsem jim navrhla, abychom šli v noci vykopávat mrtvoly. Ve skutečnosti jsme se jen bavili o někom, kdo takové věci dělal.

„Lidi, vy víte, že mám pravdu,“ nedala jsem se odradit. „Ed Gein inspiroval filmy Psycho, Texaský masakr motorovou pilou, a dokonce i Mlčení jehňátek. Je to hvězda.“

„Nemáš spíš na mysli ‚brutální zrůda‘?“ ušklíbl se Xavier. „To jsi chtěla říct, že jo, Alice? Brutální. Zrůda.“

Poškrábal se na zátylku, ale možná ho je šimral límec džínové bundy. Celou dobu, co jsem ho znala, se Xavier oblíkal pořád stejně: džíny, těsné tričko s knoflíčky, šněrovací boty. Ale nedávno si pořídil novou, odvážnější garderobu. Dnes si na černé kudrliny narazil pletenou čepici a na sebe si vzal džínovou bundu podšitou hnědým fleecem, který s jeho tmavou pletí ladil tak dokonale, že v tom musel být záměr. Určitě se objevil kluk, o kterém nám ještě neřekl.

„Beyoncé je hvězda,“ dodala Millie. „Malála Júsufzajová je hvězda. Ed Gein je prostě další mentálně narušený běloch.“

V tom jsem jí musela dát za pravdu. Policisté našli na Geinově farmě čtyři nosy, masky vyrobené z lidské kůže, uťatou hlavu, stínítko na lampu z lidské kůže, misky z lebek, lidské rty na šňůrách na rolety a opasek z bradavek.

Neříkám, že jsem chtěla založit jeho fanklub.

„Když už chceme dělat podcast o skutečných zločinech, proč ho nevyužít k tomu, abychom upozornili na mordy, o kterých nikdo neslyšel?“ navrhla Millie. Na rozdíl od Xaviera se už převlékla do kostýmu. Šla za Velmu ze seriálu Scooby-Doo. Velmu milovala od doby, co viděla hraný remake Scooby-Doo, v němž ji ztvárnila herečka Hayley Kiyoko, která je stejně jako Millie míšenka. „Co kdybychom udělali první díl o Samu Littleovi? Je to nejhorší sériový vrah v dějinách Spojených států. Jenže spousta jeho obětí byly černošky a prostitutky, takže není ani z poloviny tak známý jako Ed Gein.“

„To se mi líbí,“ řekl Xavier a ukázal na ni prstem. „Začneme o Samu Littleovi a plynule navážeme na každodenní rasismus a násilí na černoších. Povíme lidem třeba o tom, že pohřešovaným černým a snědým holkám se nedostává stejné mediální pozornosti jako pohřešovaným běloškám. Můžeme to propojit s hnutím Black Lives Matter a s poznatkem, že se množí černošské horory, jako je Candyman, My…“

„Mohli bychom taky poukázat na jednu ze závěrečných scén z filmu Uteč, kdy Daniel Kaluuya vidí policejní majáčky,“ dodala jsem.

„Jasně!“ Xavier se zatvářil nadšeně, ale pak se zamračil a opáčil: „Jenže filmy Jordana Peelea nejsou technicky vzato slashery.“

Znovu jsme se odmlčeli. Tématem našeho podcastu měl být průnik skutečných zločinů a hororů. Nejlépe slasherů, které jsme měli nejradši. Millie, Xavier a já jsme doufali, že do našeho pořadu dokážeme dostat i širší témata, třeba fixaci naší kultury na smrt dospívajících dívek a naprosté přehlížení umrtí lidí s jinou barvou pleti. A zároveň to měla být… legrace. Ačkoli, můžete použít slovo „legrace“ ve spojitosti s vraždami?

Každopádně. Takový byl plán. Jenže jsme měli trochu problém propojit fikci se skutečným životem. Koneckonců, u hororů jste se měli bavit. Bez ohledu na to, jak skutečné nám mohly některé scény připadat, pořád se nám dostávalo privilegia zavřít oči a odvrátit tvář. V normálním světě tohle moc nešlo.

Millie otevřela pusu a pak ji znovu zavřela. A zase rychle zamrkala. Myslím, že za to mohla upatlaná skla jejích falešných brýlí. Xaviera, který nosil klasické dioptrické brýle s drátěnými obroučkami, ty falešné zjevně urážely, protože řekl: „Millie, jestli tě z nich bolí oči, tak si je prostě sundej.“

„Pak ale nikdo nepochopí, za koho jsem převlečená.“

„Jsi od hlavy až k patě v oranžovém. Každý to pozná.“

Seděli jsme ve školním nahrávacím studiu. Když se řekne nahrávací studio, nejspíš vás napadne, že jsme nějaká hogo fogo střední, kam chodí děti zazobanců, kteří místo učebnic dostávají iPady a v jídelně jim servírují sice nezdravé, ale vynikající blafy. Omaha East taková nebyla. Naše nahrávací studio se nacházelo v kamrlíku ve sklepě se stěnami oblepenými kobercem, který sloužil jako zvuková izolace, a s několika prodlužovačkami, do nichž jste si mohli zapojit telefon a mikrofon. Bylo vážně ubohé.

Z mobilu mi začala hrát znělka z filmu Halloween, což znamenalo, že mi přišla zpráva. Mrkla jsem na displej.

už jste skončili s tím svým strašidelným klubem vrahů??

Psal Eli, už od školky můj nejlepší kamarád. Většině lidí nešlo do hlavy, proč se přátelíme, když a) Eli jako jediný v mém okolí nebyl zblázněný do zločinů a slasherů a b) 99 % našich rozhovorů probíhalo prostřednictvím esemesek.

Jediné, co k tomu můžu říct, je to, že svět se dělí na lidi, kteří mě bránili před blbečkem Kylem Stahlickerem, když ve třetí třídě prohlásil, že se svými vlasy vypadám jako klaun, a na ty, kteří v ten moment mlčeli jako zařezaní. Za lidi v první skupině bych dala ruku do ohně. Eli nebyl jenom můj nejlepší kamarád, byl to můj bratr.

ještě 5 min, odepsala jsem.

Jeho odpověď dorazila přibližně 0,025 vteřiny poté, co jsem stiskla tlačítko odeslat: jak chceš, já padám. jdu koukat na GBBO.

GBBO = The Great British Bake Off, britská soutěž v pečení. Strčila jsem telefon zpátky do kapsy.

„Já ani nedokázala dokoukat Texaský masakr motorovou pilou,“ říkala zrovna Millie.

„Byla to pěkná nechuťárna,“ souhlasil Xavier, který zněl spíš nadšeně než znechuceně. Psal scénář k vlastnímu slasheru, kde mělo hrát několik černochů. Všichni jsme tušili, že se vydá ve stopách režiséra Jordana Peelea, který stejnou strategii použil pro černošské horory obecně. Jedním z důvodů, proč Xavier chtěl rozjet tenhle podcast, byla skutečnost, že si dělal zálusk na fanoušky černošských hororů, aby – až se vytasí se svým prvním filmem – měl připravené publiku. Byl fakt génius.

„Ta holka na tom háku na maso…“ zachvěla se Millie.

„Totální hnus,“ souhlasil Xavier, který se teď usmíval. „Totální.“

„Škoda že Sally Hardestyová byla tak pitomá poslední dívka,“ dodala jsem. Millie se znovu zachvěla, protože nejspíš pořád myslela na ten hák na maso. Na rozdíl ode mě a Xaviera horory nemilovala. Dalo by se říct, že slashery tolerovala a víc se jí líbily atmosféričtější, napínavější japonské horory jako například Temná voda, ale celkově vzato to nebyl její oblíbený žánr. Tenhle pořad s námi chtěla dělat kvůli sociální spravedlnosti. Zbožňovala dokumenty o skutečných zločinech, jako byly Serial, My Favorite Murder a Zmizím ve tmě. Nezajímaly ji smrt a vraždy, ale bezpráví. Millie chtěla zachránit svět a toužila dostávat z vězení jednu křivě odsouzenou osobu za druhou.

Měla jsem takovou teorii, že člověka nejlépe poznáte, když si představíte, v jakém filmu by mohl hrát. Například Millie. Když nebyla převlečená za Velmu, nosila většinou své oblíbené fialové kotníkové tenisky a lacláče (nohavice měla pětkrát ohrnuté, protože byla prťavá) a tmavě hnědé vlasy mívala stažené do volného drdolu nebo copu ve snaze vypadat ležérně a pohodově. Excelovala by v devadesátkovém thrilleru – třeba místo Julie Roberts –, ve kterém by neúnavně pracovala na odhalení nějakého spiknutí. Kdybych se někdy namočila do tajného vládního komplotu, jako první bych zavolala právě jí.

„Věděla jsi, že Chloe Breeová letos pořádá mejdan na téma Texaský masakr motorovou pilou?“

„Fakt?“ řekla jsem bez špetky zájmu. Xavier, Millie a já jsme večírkům dvakrát neholdovali. Každý Halloween jsme trávili sledováním hororů a pojídáním neskutečně dobré dýňové zmrzliny s kousky bonbonů navrch. Nemusím snad zdůrazňovat, že jsme na střední nebyli zrovna oblíbení. Vždyť jsme každé páteční odpoledne trávili ve školním sklepě.

„Pronajala si kukuřičné bludiště na Lacy Farms,“ dodala Millie. „Bude tam celá naše třída.“

Dívala se na mě, jako by čekala, že něco řeknu. Vlastně na mě civěli oba.

„Co je?“ zeptala jsem se zamračeně. Počastovali mě ještě intenzivnějším pohledem, a když jsem to konečně pochopila, sevřel se mi žaludek. „V žádném případě.“

„Ber to jako sociální experiment, jako když Jane Goodallová odešla žít mezi lidoopy,“ navrhl Xavier a obdařil mě jedním ze svých slavných, neskutečně širokých úsměvů. Xavier se nepyšnil jen úsměvem, který zabíral většinu jeho obličeje, ale i tmavýma očima a čelistí jako stvořenou pro televizní obrazovky. Ale to nejdůležitější, co byste o něm měli vědět, je, že ho všichni měli rádi. Dokázal se bavit doslova s každým. Kdyby měl být Xavier filmem, byl by dokumentem, ve kterém by nějací dobrodruzi cestovali po světě, jedli zajímavá jídla a nasávali místní kulturu. Z Xaviera sálalo tak nakažlivé nadšení, že by vás určitě napadlo: Vždyť se svět nezboří, když slupnu cvrčka obaleného v čokoládě. Třeba mi bude chutnat! Byla skoro škoda, že chtěl pracovat za kamerou, místo aby uváděl vlastní dokumentární seriál.

„Xaviere,“ spustila jsem a snažila se zachovat klid. „Chápu, o co ti jde, jenže tohle nejsou lidoopi, ale středoškoláci. Myslela jsem, že zkoukneme film Černé Vánoce. Millie ho ještě neviděla.“ Eli dokonce navrhl, že až se dokoukáme, zajde za námi. Nejspíš přinese nějakou dobrotu, kterou se naučil péct během sledování té soutěže. Otvíral se přede mnou dokonalý večer.

„Asi to přežiju, když ho dneska neuvidím,“ řekla Millie a významně vykulila oči na Xaviera.

„Halloween letos připadá na pátek. Vždyť se na Černé Vánoce můžeme koukat zítra,“ pospíšil si Xavier.

Millie pokračovala: „Stejně si myslím, že pro hororový večer by se spíš hodil den po Halloweenu.“

„To je svátek Všech svatých,“ navázal na ni Xavier. „To bude ještě strašidelnější.“

Znovu jsem se zamračila. Bylo mi čím dál jasnější, že si tenhle rozhovor připravili předem. Beze mě. Věděli, že s nimi nebudu souhlasit, a tak si nacvičili, co mají říct, aby mě přesvědčili. Což znamenalo, že jsem neměla nejmenší šanci vyhrát.

„Jenže…“ začala jsem, ale hned jsem se zarazila, protože mě nenapadal žádný argument. Kdo by nechtěl jít na párty?

Já. Nechtěla jsem. Nesnášela jsem večírky a tmu. A kukuřičná bludiště. A vlastně i Halloween. Dávala jsem přednost hororu na třináctipalcové obrazovce svého notebooku, kde jsem si ho podle libosti mohla pozastavit a posunout dozadu nebo dopředu. Vždycky jsem věděla, co bude následovat. Filmy, dokonce i ty nejděsivější, byly bezpečné. Večírky středoškoláků už tolik ne.

Civěla jsem na své kamarády, kousala si spodní ret a horečnatě přemýšlela, co říct. Mám jim nakukat, že jsem nemocná? Alergická na kukuřici? Existovala taková alergie?

Kdyby byl tohle horor, nastala by teď ideální chvíle pro první lekačku. Nemluvím o lekačkách typu „Jason na konci filmu stahuje Alice z kánoe“, ale o lekačkách typu „Billy skočí oknem do Sidneyina pokoje“. Podle mě měly takové lekačky na začátku filmu dva cíle. Zaprvé, navozovaly vhodnou atmosféru a upozorňovaly diváky, že se dívají na strašidelný film dlouho před tím, než vůbec začal strašidelný být.

A zadruhé zachraňovaly postavy před odpovědí na otázky, do kterých se jim zaboha nechtělo.

Jako třeba před touhle.

Chabě jsem se na Millie a Xaviera usmála a čekala jsem, kdy náš rozhovor přeruší dobře načasovaná lekačka.

Vítr se opřel do sklepních oken. V patře nad námi se někdo zasmál.

Nezdálo se, že budu mít takovou kliku.

„No, víte…“ spustila jsem, v hlavě jediný nápad. Nemoc. Vymluvím se na nemoc. Lehce jsem zakašlala. „Já myslím, že…“

„Halóóó?“ ozvalo se z chodby. „Je tu někdo?“

Všichni tři jsme sebou trhli a do studia nakoukla moje starší sestra Claire.

Tohle byste o Claire měli vědět: i po celém úmorném dni ve škole měla vždycky dokonalý make-up a já neznala jinou holku, která by měla zrzavé vlasy a nevypadala přitom pitomě.

Jen pro upřesnění – ty vlasy si barvila. Claire byla od přírody špinavá blondýnka, stejně jako já. Obě jsme měly drobnou postavu a některé rysy v obličeji neúměrně veliké. Claire měla štěstí. Její obří kukadla vyvažovaly hezké rty vykrojené do srdíčka a neskutečně široký úsměv.

Já naopak po tátovi zdědila výrazný italský frňák a po mámě ustavičně nasupený výraz. Zatímco Claire podědila po tátovi pěknou, zářivou italskou pleť, díky které jako by byla celoročně opálená, já dostala do vínku máminu irskou bledost, takže jsem se musela natřít opalovacím krémem, kdykoli jsem na sluníčko jen pomyslela. Kvůli svým obrovským očím jsem vypadala neustále překvapeně, jako by mě celý svět trochu zmáhal. Což byla vlastně pravda.

Moje filmová teorie se s Claire rozpadala. Na rozdíl od ostatních ji nešlo zařadit do jediného žánru. Ona byla holka, kterým se filmy točily na míru. Byla jako Emma Stoneová, Jennifer Lawrenceová, Saoirse Ronanová. Takovou herečku jste obsadili, když jste si mysleli na Oscara. Nedivila bych se, kdyby pro ni teď Sofia Coppola psala scénář.

„Kočko,“ řekla a upřela na mě své směšně velké oči. „Můžeme jít?“

„Jasně.“ Vyskočila jsem ze židle a začala si házet věci do batohu dřív, než se Millie a Xavier stihnou vrátit k debatě o večírku. Claire mě zachránila. Nebylo to poprvé ani naposledy. „Uvidíme se později.“

„Na mejdanu?“ zeptala se Millie.

„Sejdeme se v sedm, jo?“ dodal Xavier.

„Ještě nevím.“ Hlavu jsem měla skloněnou, aby mi vlasy z vysokého culíku zakrývaly prolhaný obličej. „Tak… já to promyslím.“ Už jsem si objednala Černé Vánoce na streamu a měla jsem na ně jen osmačtyřicet hodin. Vím, že to zní jako hromada času, ale na takový film jsem se musela podívat dvakrát, abych si všimla všech detailů, o kterých jsem se dočetla, třeba že část sněhu byla umělá a že si drobnou roli střihlo několik členů štábu. „Napíšu vám.“

Hodila jsem si batoh na rameno a vyrazila chodbou, ale Claire mě chytila za ruku a zastavila.

„Počkej. Ty se z toho mejdanu hodláš vyvlíknout?“ zeptala se a věnovala mi pohled, který by si mohla nechat patentovat. Představte si smutné oči Amy Adamsové a chvějící se spodní ret Anne Hathawayové.

Zklamala jsi mě, říkal ten pohled. Kdyby ji tak viděla porota Cen Akademie.

„Claire,“ zamumlala jsem. Horory jsem byla posedlá z jednoho prostého důvodu. Nešlo mi o lekačky a falešnou krev, ale o to, že dívka, kterou všichni přehlíželi, chytrá, nikým nepolíbená šedá myška, která neměla v hlavní roli co pohledávat – nebudeme si nic nalhávat, dívka jako já – dostala šanci stát se poslední dívkou. Hvězdou.

(Ano, já vím, že Neve Campbellová a Jennifer Love Hewittová hrály poslední dívky a že jsou obě překrásné, ale tohle je jen teorie, která nezohledňuje skutečnost, že Hollywood doposud nenapadlo obsadit herečku, která by vypadala jako skutečná žena. Buďte ke mně trochu shovívaví.)

V žádném jiném žánru nezářila jako hlavní hvězda holka, která má ráda vědu a knížky. Ve skutečném světě si takové dívky ani neškrtnou. Stojí stranou, nebodují ve školních olympiádách a páteční večery tráví doma.

Znala jsem svou roli a byla jsem s ní smířená. Proč ostatním tolik vadila?

Poulila jsem na svou sestru oči a v duchu ji prosila, aby mě pochopila. Já vážně nechtěla jít. Claire se zamračila a přikývla. Naše sesterské pouto zafungovalo. Konečně vycítila moje vnitřní napětí a já si byla jistá, že mě nenechá ve štychu. Klídeček. Oddechla jsem si.

„Alice si nemusí nic rozmýšlet,“ prohlásila Claire a otočila se zpátky k mým kamarádům. „Na ten večírek určitě přijde. Dorazíme v sedm.“

Zbývají dvě hodiny a třicet tři minuty

„Fakt jsi jim neměla říkat, že tam půjdu,“ zakabonila jsem se.

„Tvoji kamarádi tě mají rádi a chtějí s tebou zapařit. Nechápu, co jsem udělala špatně.“ Claire ke mně stočila pohled. „Hodláš se na mě vykašlat, sralbotko?“

„Já že jsem sralbotka? Ty jsi ani nebyla schopná dokoukat Hush.“ Hush je slasher z roku 2016 o hluché spisovatelce, kterou v lese pronásleduje vraždící psychopat. Viděla jsem ho pětkrát.

„Poněvadž mě ten film nudil. Nešlo o to, že bych se bála. Proč bys šla žít do lesa, kdybys byla hluchá? To nedává smysl.“

„Hej, neshazuj vinu na oběť.“

„Shazuju ji na autora.“

Několikrát jsem na ni zamrkala. „Neurážej režiséra Mikea Flanagana v mém…“

„Hush je jenom film, Alice,“ skočila mi do řeči Claire. „My žijeme v reálném světě.“ Otočila se a šla teď pozpátku, abych viděla, jak dramaticky obrací oči v sloup. Claire se vždycky chovala teatrálně, ale tohle protočení panenek bylo skutečné mistrovské dílo.

Právě jsme vyšly ze školy a já se za ní jako obvykle vlekla jako pejsek. Na říjen bylo nechutně hezky. Svěží podzimní vzduch. Zlatavé světlo. Byl to den jako vystřižený z halloweenského filmu. Kožená bunda, kterou jsem minulý týden vyhrabala v sekáči, se do takového počasí perfektně hodila. Dokonce foukal větřík, který si pohrával s našimi vlasy.

„Na ten večírek musíš v kostýmu, ne?“ Letmo jsem pohlédla na Claire. „Nemám nic na sebe.“

Claire našpulila rty a změřila si mě pohledem. Můj dnešní ohoz zahrnoval kromě bundy i tmavě červenou rtěnku, bílé tílko s tenkými ramínky, náhrdelník složený ze tří řetízků a vysoký culík.

„Tohle není kostým?“ zeptala se zmateně. „Myslela jsem, že jsi převlečená za tu herečku z Dawsonova světa, za tu postavu, co hrála v tom hororu.“

„Katie Holmesová, Podezřelé chování,“ upřesnila jsem. „A není to převlek, ale spíš… hold.“ Podezřelé chování je hrozný škvár, ale mně se líbil, protože Katie Holmesová přestala hrát sladké slušňačky a zazářila jako drsná rebelka. Významným způsobem ovlivnila módu devadesátek. Najděte si to na netu.

Když jsem objevila tuhle koženou bundu – stejnou, jakou Katie nosila v onom filmu –, zbytek oblečení se k němu vybral tak nějak sám.

„Hold, kostým, to je fuk.“ Claire mávla rukou. „Vypadáš sexy. Nech si to a řekni, že to je převlek.“

Potlačila jsem úsměv. Pochvala od Claire pro mě znamenala víc než pochvala od kohokoli jiného.

Přešly jsme ulici, ale nevydaly jsme se k parkovišti pro čtvrťáky, kde stál Claiřin Volkswagen Jetta, ale ke kampusu univerzity Mercer.

„Jdeme do tátovy posilky?“ zeptala jsem se. Myslela jsem tím „do posilovny univerzity Mercer“, kde náš táta trénoval volejbal a softbal. Claire a já jsme si tam hrávaly už jako holčičky s copánky a odřenými koleny.

Tedy já měla odřená kolena. Claire se nikdy nesnížila k ničemu tak všednímu, jako je pád.

„V šatnách je lepší světlo než doma,“ vysvětlila Claire. „Kolem zrcadel mají žárovky jako ve starých maskérnách. A ve sprchách jsou kvalitnější sprcháče.“

Přikývla jsem, ale téměř jsem ji neposlouchala. Stahovala jsem si z culíku gumičku a snažila se, aby to působilo nenuceně. „Nevypadá ten můj účes moc blbě?“

Claire zavrtěla hlavou. „Ne, hrozně ti to sekne. Sama skvělá Katie Holmesová by žárlila.“

„No, teď obě víme, že lžeš.“

Posilovna byla téměř prázdná. Bzučící zářivky působily po tom všem nádherném říjnovém slunci matně a uměle. Ve vzduchu se vznášel zatuchlý a téměř hmatatelný pach potu, který se mísil se štiplavým odérem čisticích prostředků. Vždycky tu bylo o deset stupňů víc, než mi bylo příjemné, a podivné vlhko. Když jsem se rozhlížela po místnosti, prakticky jsem cítila, jak se mi mačká tílko.

Vzadu podupávala na běžeckém pásu Erin Clearyová. Erin byla ve čtvrťáku na Omaha East, ale všichni sportovci z naší školy chodili cvičit do univerzitní posilovny. Erin byla skvělá volejbalistka, takže tu v podstatě bydlela. Alespoň mi to tak připadalo. Ani mě nepřekvapilo, že jsem ji tu našla v pátek, o Halloweenu.

Z druhé strany místnosti se ozvala rána, jak na zem dopadla činka. Podívala jsem se tím směrem a zůstala civět jen tak dlouho, abych zahlédla vlnité hnědé vlasy a chlapecké svaly lesklé potem. A pak, jako člověk, který se podíval do slunce a teď se bojí, že oslepne, jsem honem odvrátila zrak a do tváří se mi nahrnula krev.

Claire mě popadla za loket. „To je Wesley James Hanson Třetí.“

Ach ano. Já věděla, kdo to je.

Wesley James Hanson III. se sem přistěhoval z Bostonu a ve fitku se začal objevovat začátkem léta, takže jsem měla pět měsíců na to, abych… si ho všimla. Nechal si říkat Wes. Claire i já jsme to věděly, ale v našich myslích i hovorech zůstával Wesley James Hanson III. Byl hoden všech sedmi slabik.

Letos nastoupil na vysokou, což znamenalo, že nebylo zcela vyloučeno, aby se zajímal o středoškolačku. Tahle myšlenka se mi honila hlavou alespoň jednou týdně.

Celé léto.

„Uvidí, že na něj civíš,“ špitla jsem Claire. Položila jsem jí ruku na záda a popostrčila ji směrem k šatnám. Posledních pět měsíců jsem strávila nezanedbatelnou část svého času tím, že jsem se ji snažila udržet co nejdál od Wese.

„Fascinuje mě,“ řekla Claire, která mimochodem pořád zírala. Claire nebyla z těch holek, kterým by trhalo žíly, kdyby je božský prvák z vejšky načapal, jak něm visí očima. „Slyšela jsem, že měl v Bostonu poměr se čtyřicetiletou rozvedenou ženskou a zároveň s její dcerou a že jeho táta musel jejich manžela lomítko otce podplatit, aby se všechno ututlalo.“

Kousla jsem se do rtu a přidala si tenhle drb do sbírky. Claire nebyla jediná, koho záhada jménem Wesley James Hanson III. uchvacovala. Zrovna včera mi Eli vyprávěl, že zaslechl, jak někdo říká, že Wese vylili z nějaké nóbl internátní školy na východním pobřeží za to, že ve společenské místnosti na kolejích provozoval klub rváčů. Millie zase tvrdila, že byl v irské mafii. A Xavier povídal, že se prý snaží dostat do olympijského veslařského týmu.

Neexistoval způsob, jak jedinou z těchto fám ověřit. Wes nebyl na sociálních sítích. Když jsem se ho jednou jedinkrát pokusila vyhledat na internetu, našla jsem záznam o jakémsi Jamesi Wesleym Hansonovi, který zemřel roku 1940 v Georgii, a nic víc.

Díky tajemnu, které ho obestíralo, mě fascinoval ještě víc. Nikoho jako on jsem ještě nepotkala. Zcela se vymykal archetypům filmových postav, do kterých jsme my ostatní zapadali. Byl bohatý, ale peníze ho nezajímaly. Sportovec, ale žádný dutohlav. Byl fakt hezký, ale zároveň… trochu praštěný. Takovým sexy způsobem.

Chviličku jsem ho pozorovala, jak na opačné straně místnosti zvedá činky. Od kolen nahoru vypadal jako klasický zazobaný sportovec: šedé šortky Nike, bílé tričko Nike, namakané svaly. Ale pak jsem si všimla, že si k teniskám vzal kárované ponožky, které nosí staří páprdové, a vytáhl si je až přes lýtka.

Vždycky dělal takové věci. Nehty na nohou si lakoval černě. Zcela obyčejné tričko a rifle doplnil perlovým náhrdelníkem. Zkrátka tu a tam přidal drobný detail, aby bylo všem jasné, že mu nezáleží na genderových stereotypech a že se nenechá zaškatulkovat. Bože, to bylo rajcovní!

„Vsadím se, že se dívá jen na pošahané německé filmy,“ prohodila Claire, která stále neodvrátila zrak. „Nebo si pouští Čaroděje ze země Oz s albem The Dark Side of the Moon od Pinkfloydů a sleduje, jestli ty písničky do filmu sedí.“

„Na beton,“ souhlasila jsem, ačkoli jsem věděla, že Wes má stejně jako já rád horory. Před měsícem jsem čekala na tátu, abych ho odvezla domů, a dívala jsem se na notebooku na film Creep. (Nedoceněný horor z roku 2014 s Markem Duplassem v roli týpka, který chce natočit film pro své zatím nenarozené dítě. Film ve stylu found footage neboli nalezený záznam. Vynikající.) Byla jsem skoro na konci, celá natěšená, protože šlo o můj absolutně nejoblíbenější hororový závěr. A kdo jiný se zastavil, aby přes moje rameno sledoval poslední dvě minuty hororu, než sám Wesley James Hanson III.?

„Viděla jsi pokračování?“ zeptal se, když jsem zaklapla notebook.

„Ne,“ odpověděla jsem, což bylo divné, protože jsem ho viděla asi dvacetkrát, ale můj mozek jaksi nefungoval, jen pořád dokola opakoval kluk k nakousnutí. Byla jsem tudíž pyšná, že ze mě vůbec něco vypadlo.

„Druhý díl je pecka,“ řekl. (Pecka! Parádní slovo!) „Měla by ses na něj mrknout.“

Koukal se mi na nohy, ale jakmile uviděl, že jsem si toho všimla, rychle zvedl oči k mému obličeji. Nevadilo mi to. Ten den mi to slušelo. Nejsem žádný podivín, který se dennodenně převléká za filmovou postavu, ale díky hororům z devadesátek mě začala zajímat devadesátková móda. Měla jsem zrovna na sobě parádní minisukni, vysoké šněrovací boty a kšandy, takže jsem trochu připomínala mladou Winonu Ryder. Claire mi řekla, že v té sukni mám perfektní nohy, a když to tvrdila Claire, pak to musela být pravda.

„Pěkné… kšandy,“ prohodil Wes.

„Pěkné kraťasy,“ opáčila jsem. Ten den si oblékl šíleně krátké běžecké šortky. Byly dost nemravné. Wesley James Hanson byl zřejmě jediný člověk pod sluncem, na kterém vypadaly sexy.

Nemohla jsem uvěřit, že jsem se odvážila o nich promluvit.

Wes se na mě zadíval, jako by chtěl něco dodat, a nastal napjatý okamžik, během nějž jsme oba čekali, až ten druhý promluví. Ani jeden z nás to neudělal. Nepoznala jsem, jestli si Wes hraje na drsňáka, nebo jestli je ve skutečnosti trochu stydlín.

Když utekla celá věčnost, Wes se podrbal na zátylku a řekl: „Zatím se měj, Alice.“

V tu chvíli se mi málem zastavilo srdce. Wesley James Hanson III. věděl, jak se jmenuju. Což znamenalo, že se na mě vyptával!

Mohly za to ty kšandy? Vyčnívala jsem, protože jsem na rozdíl od všech holek ve fitku nevypadala jako sportovkyně? Neměla jsem ponětí. Když Wes odešel, zůstala po něm úžasná vůně: pižmo smíchané se suchou trávou a semišem. Představovala jsem si, že takhle voní zpocený kovboj, a chtěla jsem si z toho vyrobit vonnou svíčku.

Kdykoli jsme se pak ocitli v posilovně ve stejnou dobu, brali jsme přítomnost toho druhého na vědomí. Viděla jsem, jak ke mně tu a tam zabloudil pohledem, a mně jako by brněla kůže pokaždé, když se ke mně přiblížil. Občas jsme si povídali. Když mě viděl, jak se dívám na film, zastavil se, aby mi přes rameno část zkoukl, a pak mi nějaký film doporučil a já mu zase doporučila jiný. Začala jsem často nosit kšandy a minisukně a všimla si, že on téměř nesundává ty svoje superkrátké šortky. Ach bože, tohle byl flirt? My spolu flirtovali?

Ať už jsme dělali cokoli, začalo to v září a pokračovalo v říjnu. Neřekla jsem to ani Claire. Nechtěla jsem to zakřiknout.

„Alice? Jdeš?“ Claire se už vydala k šatnám, ale zastavila se, aby na mě počkala.

Zmateně jsem zamrkala a odtrhla oči od Wese. „Já… si vlastně potřebuju promluvit s tátou. Sejdeme se před jeho kanceláří?“

Claire přikývla a začala se prohrabovat kabelkou. „Půjčíš mi tu rtěnku, kterou teďka máš?“

„Ani náhodou.“

„Prosím. Hrozně ti sluší.“ Trucovitě našpulila pusu. „Chci si ji zkusit.“

„Existuje slovo, které je důraznější než ne? Ráda bych adekvátně vyjádřila nesouhlas, který cítím.“ Kdybych jí rtěnku půjčila, rázem by se stala její rtěnkou. Všichni by jí říkali, jak jí sekne, ta tmavě červená by se stala její barvou a já bych ji už nikdy nemohla nosit. To samé se stalo s polobotkami na platformě, které jsem na konci loňského roku našla v sekáči. Ty polobotky měla Claire právě na nohou. Nehodlala jsem nic riskovat.

Naštěstí to nechala plavat. „Fajn. Sejdeme se před tátovým kanclem.“

Zmizela v šatnách. Než jsem zamířila do tátovy pracovny, otočila jsem se a dovolila si jeden poslední pohled…

Wesley James Hanson III. na mě civěl. Když uviděl, že i já se dívám na něj, rty se mu pomalu roztáhly do úsměvu.

Bože, on měl tak svůdné rty! Představovala jsem si, jaké by to bylo je líbat. Jestli jsou drsné, nebo něžné a jak asi chutnají. Od doby, co jsem se s někým líbala, už uteklo hodně vody. Naposledy k tomu došlo na oslavě Chloeiných narozenin v prváku. Xavier mi asi dvě vteřiny poté oznámil, že je gay, ale ještě předtím jsem měla pocit, jako bych líbala vlastního bráchu.

Ale líbat Wese…

Celým tělem mi projel příjemný záchvěv. Když jsem se konečně otočila, třásly se mi nohy.

Zbývá hodina čtyřicet minut

Tátův kancl byl velký jako špajz, bez oken a s masivním stolem, který zabíral celou jednu stěnu. Nad stolem viselo neskutečné množství plakátů s motivačními citáty. Vážně. Počet plakátů, který si teď představujete, zdvojnásobte.

Než jsem stihla otevřít dveře, vyšla zevnitř Chloe Breeová.

„Allison, ahojky,“ pozdravila mě a přehodila si platinově blonďaté vlasy přes rameno. Chloe mě znala už od základky a přes rok ji táta soukromě trénoval v softbalu, přesto nevěděla, že se nejmenuju Allison, ale Alice.

Skvěle by se hodila do mafiánského bijáku, kde všechny ženské mají umělé nehty, odbarvené vlasy a jsou závislé na kokainu.

„Ahoj, Chloe,“ řekla jsem.

Chloe se zatvářila, jako že chce ještě něco říct, když zpoza rohu vyšel Owen Maddox, student prvního ročníku univerzity, který po nocích a o víkendech pracoval v posilovně jako údržbář. Právě zametal. Dlouhé tmavé vlasy mu padaly do obličeje, zjizveného od akné, jako mastný závěs.

„Owene, ahojky,“ řekla Chloe a její hlas zněl jaksi falešně. „Oba přijdete na můj mejdan, že jo?“

Owen občas kupoval středoškolákům pivo, což znamenalo, že se objevoval na našich večírcích, ale vždycky okouněl někde v koutě a s nikým se moc nebavil. Millie mu říkala Boo Radley, což je trochu děsivá postava z knížky Jako zabít ptáčka. Nebyla daleko od pravdy.

„Tvůj mejdan bych si nenechal ujít,“ pronesl Owen bezvýrazně. Chvíli se na mě díval, pak zašel za roh a drhnutí koštěte o beton pomalu utichlo.

„Ty přijdeš taky, že jo, Allison? Bude to bomba.“ A Chloe na mě zamávala prsty a odcupitala dřív, než jsem stihla odpovědět.

Nakoukla jsem do tátovy kanceláře a zaklepala na rám dveří. „Tati?“

„Ahoj, Alice.“ Obrátil se na židli a ten pohyb mi připomněl, jak se mí spolužáci vždycky otáčejí v lavicích. Ve světle zářivky se mu zaleskly šediny a zmizely kruhy pod očima, takže najednou vypadal starší i mladší zároveň. „Je Claire s tebou?“

Pětadevadesát procent všeho, co mi táta říkal, bylo „Je Claire s tebou?“ nebo „Neviděla jsi Claire?“. Já jen, kdyby vás zajímalo, jaký jsem měla s tátou vztah…

„Je v šatnách,“ odpověděla jsem. „Chtěla jsem se zeptat… už ses mrknul na moji přihlášku? Na stáž na Merceru?“ Letní výzkumná stáž na lékařské fakultě byla jednou z nejprestižnějších stáží pro středoškoláky v zemi. Přijímací komise vysokých škol po takových stážích slintaly. Byla také vstupenkou do nultého ročníku medicíny na Merceru, ke kterému jsem se upnula už jako devítiletá, kdy jsem si hrávala s dětskou hrou Operace a snila o tom, že jednou budu vytahovat kosti ze skutečných lidí.