KAPITÁN STELLWERTHE

Jan Horníček

KAPITÁN STELLWERTHER

EUROMEDIA GROUP

Copyright © Jan Horníček, 2022

ISBN 978-80-242-8174-2

Věnuji tuto svou knihu Valkýře.

Neboť pro ni jsem ji napsal.

Jestliže křesťanství umožnilo zrození moderního individua prostřednictvím probuzení individuálního vědomí a svobody, pak katolicismus znamenal popření tohoto křesťanského poselství, neboť infiltroval do křesťanství monarchický, autoritativní přístup.

(Edgar Quinet: La Révolution francaise)

ČÁST PRVNÍ

Osamělý lovec

Běžel rozměklým sněhem. Dech měl klidný, mysl soustředěnou. Ve zkřehlých prstech svíral ručnici. Už přes hodinu sledoval stopu srnčí zvěře.

Les byl tichý. Jen čas od času zachrastil vítr v korunách jedlí. Přes den tálo, rampouchy visící z větví bezhlesně plakaly. Mráz však jen nerad pouštěl hory ze svých spárů, v noci opět přituhne. Dříví docházelo, spíže a sýpky byly vyjedené. V útrobách hryzal hlad. Hlad na sklonku zimy.

Běžel a blížil se. Dnes večer přinese do osady aspoň trochu šlachovitého masa. Vyškrábal se strání vzhůru, svezl se na břicho do mokrého sněhu, pušku připravenou k výstřelu. Ležel po větru, skrytý ve stínu rozložitého pokřiveného buku. Sem někdy chodíval na číhanou, tentokrát však čekat nemusel. Tentokrát už dole byli. Nevelké stádečko – sedmnáct vyplašených, pohublých kusů. Bezradně ryli pod sněhem hledajíce zbytky loňské trávy.

Očima našel mladého srnce kousek stranou. Zamířil. Ani se nehni! Nádech, výdech. Ukazováček obtočil kolem spouště. Leč zmrzlé prsty ho neposlechly, jak chtěl a jak potřeboval. Měl si vzít rukavice. Jenže odpoledne bylo tak krásně! To teprve s večerem se přikradl chlad… Třeskl výstřel.

Zvíře sebou trhlo, poskočilo. Kulka ho zasáhla pod lopatku. Zakymácelo se, mělo padnout. Zahledělo se lovcovým směrem, prosebně a vyčítavě. A pak se dalo na vrávoravý útěk. Kulhalo, z rány crčela krev a barvila hrudkovitý pozdní sníh. Stádo se rozprchlo, zraněný srnec zmizel v mlází.

S povzdechem se zvedl a pustil se za ním. Přeskočil zurčící potok, přeběhl přes mýtinu a prodral se houštím. Opět se tak ocitl v přítmí lesa. Šero houstlo, krvavou stopu však mohl sledovat snadno. Přebíjením pušky se nezdržoval, za pasem mu visel těžký lovecký nůž.

Přes den tálo, čas uvízl v nejistém předjaří. Půl roku ležely na horách vysoko naváté sněhy, a teď se závěje počaly znenadání vytrácet. Led mizel a praskal, přechody přes močál přestaly být bezpečné. Lyže byly v tom mokru k nepoužití, pěšky se do divočiny odvážili jen ti nejotrlejší pytláci. Rozbředly ostré zvonivé hrany, které do běloby vytesal mráz; svět ztrácel tvar a obrysy.

Náhle cosi zahlédl. Mezi stromy se mihl šedý stín. Hrdlo sevřela zlá předtucha, srdce se rozbušilo rychleji. Zima letos opravdu trvala příliš dlouho. Tak dlouho, že ze severu přišli vlci.

Vrhl se kupředu. Pádil lesem, seč mu stačil dech – dávno už nebyl nejmladší. Krev ve svalech pálila, ale o kořist se dělit nebude. Stáří bere síly, ale s věkem přicházejí zkušenosti. O kus dál přetínaly krvavou stopu čerstvé otisky tlap. Obrovitá šelma, kterou hlad vyhnal z Pruska.

Strach se lovci zahryzl do zátylku. Hrůza bezbranného člověka, který má čelit spárům a tesákům jen mozolnatýma rukama. A potom mu v hrudi vzkypěla zlost. Tohle byly jeho hory! Znal je, uvykl jim a srostl s nimi. Bylo to jeho teritorium. Vlk se naučí bát jeho nože a muškety.

Naládovat pušku v běhu přes kořeny vyžadovalo cvik a zručnost. Z rohu s prachem odměřil do hlavně čtvrt unce, zasunul tři stopy dlouhý nabiják. Udusat! Už šátral po kuli ve váčku v pase, když tu se musel shýbnout. Propletl se mlázím a stanul na okraji nevelké holé úžlabiny.

Nejprve spatřil umírajícího srnce, který naposledy klopýtl a svalil se do závěje. Pak zaznamenal koutkem oka pohyb. Napravo od něj se z křoví vynořilo vyzáblé tělo obrovitého starého vlka. Srst se zavlnila, jako by někdo na pozadí sněhu rozfoukal popel a pepř. Naježený stín, hlad a zuby.

Zvíře bylo na tři stopy vysoké a delší než rozpětí lovcových paží. Z tlamy trčely řady polámaných tesáků jako čepele a střepy. Lovec nikdy předtím vlka neviděl. A čekal leccos, ale nikoli takovou bestii. Raději si v klidu nachystá pušku… Už počal couvat zpátky do podrostu. Tu šelma zavětřila a jejich pohledy se střetly.

„Hodný pejsek…“

Odpovědělo mu krvelačné chraplavé zavrčení.

„… a nebo možná taky ne!“

Třicet kroků. Mušketu měl naládovanou, stačilo vhodit kuli. Jediný nacvičený pohyb – sáhl do váčku… a zkřehlé prsty ho zradily. Chyběl v nich cit, hmátl naprázdno. Běda. Vlk se k němu vyřítil a s vyceněnou tlamou skočil.

V poslední chvíli pozvedl pušku a zmáčkl spoušť. Pazourek křísl o železo, jiskra zažhla v prachu, z hlavně vyšlehl plamen. Štěkl výstřel, bylo to však bezzubé štěknutí. Ožehlá srst šelmu v letu nezastavila. Srazili se. Tesáky chňaply po hrdle.

Lovec stačil odrazit vlčí tlamu stranou, ale ztratil přitom rovnováhu. Oba se svalili na sníh. Spár mu protrhl kalhoty z jelenice. Zubatá morda cvakala na píď od jeho tváře. Znovu udeřil pažbou a hrábl k boku pro nůž. Převalili se. Šelma uskočila, lovec se vyhrabal na nohy.

Zvířeti se z hrdla vydralo táhlé vzteklé zavytí.

„Promiň, chlapče, ani mně se nechce bojovat na život a na smrt.“ Dva samotáři, dva staří lovci se bezradně dívali jeden na druhého. Pak člověk s povzdechem zaútočil. Pažba muškety s křupnutím zasáhla čenich.

Vlk zavrčel, ustupoval. Zalekl se železného kyje. Drápy rozrývaly sníh, z tlamy plné tesáků kapaly krvavé sliny. Boky měl propadlé a vyhublé na kost, obratle ostře vystupovaly z prořídlé, zjizvené srsti; zato mohutnou hruď a šíji obepínaly pletence železných svalů. Šelma se přikrčila a znovu se vrhla vpřed. Tentokrát šla sokovi po nohou.

Lovec uskočil, máchl puškou. Lýtka měl zranitelná, vlčí čelisti dovedou drtit kosti. Podařilo se mu nakopnout zvíře do zubů okovanou špičkou. „Tobě to pořád nestačilo?“ Úkrok a ještě jeden… klopýtl. Noha se smekla v mokrém sněhu. Plácl sebou na zem tak nešikovně, že si vyrazil dech. Mušketa zůstala vzpříčená pod ním.

Šelma mu dopadla na hruď. Čelisti scvakly. Do chřtánu jí nacpal předloktí levé ruky, aby si chránil krk a hlavu. Chruplo to. Zařval bolestí. Ale to už pravicí konečně svíral tasený nůž. „I já umím kousat. Věř mi!“

Bodl. A znovu. A ještě jednou. Zakňučení, stisk zubů povolil. Zvíře odskočilo. Zapotácelo se. Svalilo se do sněhu. Krev z ran po čepeli stříkala všude kolem. Dravčí oči pohasly a zesmutněly, starý vlk nalezl přemožitele.

Lovec se ztěžka zvedl. Dolehla k němu bolest a únava. Brzy padne noc a nepospíší-li si, tak tady v lese zmrzne. Prohmatal si ruku. Kosti byly v pořádku, maso sroste, v zašívání ran měl dlouhou praxi. „Ech – ještě jednou promiň, chlapče! Ale hlad jsme měli oba.“

Přišoural se k dodělávající šelmě a jediným hladkým pohybem prořízl dýchací trubici i tepnu. Stáhnout kůži dokázal za pár minut. Byl to mizerný kožich, letitý, vypelichaný, plný šrámů, avšak zvíře bylo tak obrovité, že nahánělo strach i ve své nehybnosti.

Popadl odhozenou pušku, mrtvého srnce – vážil dobrých padesát liber; tělo bylo dosud teplé a měkké – si přehodil přes rameno. Pak se vydal na zpáteční cestu. Měl už věru na čase. Slunce kleslo nad obzor, paprsky pořezané o hrany skal znachověly. A on byl ještě hluboko v horách, daleko ode všech lidí.

Vilém býval jezuitou, přednášel na univerzitě a pracoval jako biskupský sekretář. Na sever ho vyslali před lety, aby vyšetřil jeden temný případ. A on už na severu zůstal. Z městského intelektuála se stal venkovský kněz a učitel.

Obnovil na Velké Jizeře školu, na lyžích jezdil na samoty zpovídat a vysluhovat mše, poskytoval útěchu starým a umírajícím. V hladových zimních měsících lovil panskou zvěř a jako správný pytlák si nechal narůst plnovous. Před měsícem oslavil padesáté narozeniny.

Neodvratné změny

Kráčel sněhem. Zvolna, ale vytrvale. Chvatem se člověk zbytečně vyčerpá a on měl před sebou ještě dlouhou cestu. Smrákalo se. Tma se plížila dolů z větví. Noc tiše zatínala do sněhu své kořeny. Ochladilo se, přituhlo. Nevymotá-li se z lesa zavčas, zmrzne.

Zastřelený srnec tížil Viléma na rameni. Uvědomoval si každý krok a vážil každý pohyb. Za ta léta se naučil hospodařit se silami. Stezku znal, ale znal i hory. Věděl, jak umějí být zrádné. Nad hřebeny začínaly skučet ledové vichry.

Spíže jeho farníků byly po zimě vyjedené. Aspoň těch padesát liber masa jim přinese. Aspoň trochu umenší jejich nouzi. Co jiného bylo ostatně úkolem kněze? Než dělat lidem okolo sebe život o trochu lepším. O trochu snesitelnějším.

Dříve platil za pytlačení na panském trest smrti. Hajní mohli pytláka odstřelit jako škodnou. Dnes byly postihy mírnější: jen šest let tuhého žaláře. Při svých výpravách bral na sebe Vilém vinu za ostatní. Nenesl odpovědnost za ženu ani děti; žil v celibátu, a mohl proto být ten odvážnější.

Přinejmenším rozum ho o takové odvaze ujišťoval – a jako bývalý jezuita měl Vilém naštěstí rozumu dost. Zatím ho nechytili, a popravdě se ani neplánoval dát chytit. Šest let za mřížemi v jeho věku? To by byla pořádná hloupost. To už by na světlo Boží nevyšel…

Před čtyřmi roky spolu s doktorem Šulcem zbavili hory čarostřelce – vraha a násilníka Waltera Tappera. Který žil z bídy těch nejchudších, který zneužíval jejich bezmoc. Rok od roku se teď na Velké Jizeře žilo snáz. Svět se měnil zvolna, ale vytrvale.

Doktor Šulc – Vilémův přítel, který nakonec Tappera dostihl na útěku a zastřelil – z Jizerských hor nedlouho poté odešel. Jeho místo bylo jinde. Evropa vřela, Evropa králů se počínala hroutit. A on, jakožto major tajné policie, musel tam venku ochraňovat monarchii.

Vilém zůstal. Opustil své místo biskupského sekretáře, knihy vyměnil za pušku a za sekeru, zahloubané filosofování za pomoc bližním. Nejprve se nastěhoval do uprázdněného Tapperova domu, kde si zřídil provizorní faru. O rok později obnovil na Velké Jizeře školu. Mluvilo se o výstavbě sklářských hutí a vzdělání nabízí do budoucna lepší vyhlídky.

Kráčel sněhem. Zvolna, ale vytrvale. Noc pohřbila lesy pod svůj příkrov, zima začínala dotírat. K Vilémovi však chlad nepronikl. Tělo měl prohřáté pravidelným úsporným pohybem. Chůze mu byla nejpřirozenějším počínáním člověka pod nebem. Byla to modlitba beze slov. Modlitba lovce.

Vracel se domů. Do osady uprostřed hor, kam nevedla silnice, kam se člověk v zimě dostal jen na sněžnicích nebo na lyžích. Po vleklých válkách uvízla Velká Jizera přesně na pomezí. Nepatřila už Českým zemím a nepatřila ani Prusku. Král ani císař se o blaho místních nezajímali. Jen čas od času sem přišli verbíři nebo výběrčí daní. Jen čas od času byl některý z pytláků lapen.

Zprvu ho měli za cizince, ale on s horami pomalu a trpělivě srůstal. Zvykal si a učil se. Našel zde své místo, byl tu šťastný a i obyvatelé hor ho mezi sebe posléze přijali. Nakonec měl pocit, že sem patří mnohem víc než do světa tam venku. Do světa, který se rozpadal.

Doktor Šulc ho semtam navštěvoval, v mezičase si vyměňovali dopisy. Vilém tak byl podrobně obeznámen s evropským děním. Zpočátku vzhlížel k Francouzské revoluci s nadějemi. Duší byl osvícenec, doufal ve zdravé, pečlivě připravené reformy. Namísto toho přišlo krvavé běsnění. Tisíce kněží byly z Francie vyhnány, svého krále nechal lid vyvléct na lešení gilotiny a popravit.

Vilém se zoufale pokoušel porozumět překotnému běhu událostí – najít v něm smysl. Odhalit za vnějšími zmatky jemné tkanivo logiky. Nic se přece neděje bez příčiny, nic se nemůže stát bez Božího vědomí! Doktor Šulc se mu jen smál: „Prosím vás, otče, co byste chtěl? Vždyť život je příběh napsaný idiotem, bez souvislostí a bez pointy. Bůh je mrtev a dějiny smysl nemají.“

Došel na okraj lesa, mezi vzrostlými, větrem ošlehanými stromy se zastavil. Srnec na rameni ztěžkl. Pokud na něj číhá panský hajný, je v tuhle chvíli nejzranitelnější. Vyjít zpod větví znamenalo stát se stínem na sněhové pláni. Nedaleko před ním se klikatilo koryto řeky Jizery. Led popraskal a voda se drala puklinami. Znělo to jako srkání z rozbité lahve. Na opačném břehu se temně rýsovaly první chalupy.

Vilém pocítil náhlou úlevu. Tady byl doma. Tady svět ještě držel pohromadě a život dával smysl. I ten strach, že ho tu jako pytláka lapí, byl svým způsobem konejšivě domácký. Zastřelené zvíře opatrně složil na zem, o sukovitý habr opřel pušku. Dlouze nasál vzduch, tep se mu zrychlil. S Boží pomocí, vždyť jsme všichni v jeho rukou! Vykročil do měsíčního světla.

Nikde nikdo. Ledová krusta nezakřupala pod okovanou policejní botou. Omrzlý keř nezachřestil.

Víc udělat nemohl. Vrátil se pro mušketu a kořist. Přihrbil se a měkkými, úspornými skoky přeběhl přes řeku a pláň až k nejbližšímu stavení. Skryl se pod nízkou vysedlou střechou, v místech zaskládaných na podzim štípaným dřívím a v předjaří tak žalostně prázdných. Čekal, až se mu zklidní dech.

Škola, kde nyní bydlel, stála nedaleko. Jediná dvoupatrová chalupa v okolí. Nad širokou verandou se k nebi tyčil vysoký štít pobitý latěmi a prkny. Černě načrtnutá silueta na jiskřícím pozadí hvězd. Zbylou vzdálenost ušel volným krokem. S nohou na prvním schodě zůstal stát jako přimrazený… Někdo tu byl! Někdo seděl v jeho houpacím křesle.

Pak zažhnul uhlík, zabafala dýmka. Rudý přísvit vykreslil tvář pod kloboukem. Byl to roztomilý buclatý pán; tenké kníry pečlivě nakroucené, cvikr. Lstivý pohled tajného policisty.

Vilém se usmál, návštěva starého přítele byla věru nečekaná, o to však vítanější. Třeba to se světem ještě není tak zlé, když ještě dokáže uchystat člověku milé překvapení.

Vyběhl na verandu. Srnce shodil z ramene, flintu opřel o zábradlí. Napřáhl ruku: „Pane doktore, to jsem rád, že…“ Zarazil se. Příliš pozdě si uvědomil svůj strašný omyl.

Cizinec jako by doktoru Šulcovi z oka vypadl. Ale byl to někdo jiný.

Smlouva s ďáblem

„A! Otec Vilém,“ opáčil chlapík, ale neobtěžoval se vstát a potřást nabízenou pravicí. „Čekám tu na vás. Jsem plukovník Musil z císařské tajné policie a přišel jsem si s vámi promluvit. Je to ostatně váš přítel major Šulc, čeho se má návštěva týká.“

Vilémovi se stáhlo hrdlo. „Stalo se mu něco?“ Musila znal z vyprávění. Byl to nejen doktorův kolega, ale i jeho rival a úhlavní nepřítel.

„Zatím ne. Poněvadž zatím jsme ho ještě nelapili. Nebude to ale trvat dlouho. Vy nám totiž pomůžete doktora najít… A dostat ho na šibenici!“

Ze všeho nejdřív si Vilém uvědomil, že na plukovníka zírá s pusou dokořán. Ústa zavřel, vzdorovitě semkl rty, zamračil se. Vzápětí pochopil, že se beztak na kloudnou odpověď nezmůže. Potřeboval nejdřív popadnout dech. „Dejte mi chvíli, rozdělám v krbu oheň.“

„Chmm – pf.“ Plukovník potáhl z dýmky. Když se zhloupl v křesle, stará ošmajdaná prkna zavrzala.

Ruce věděly, co mají dělat, Vilém měl aspoň pár chvil k přemýšlení. Srnce pověsil na hák v přístěnku za chalupou. Vyvrhne ho a kůži vyčiní zítra. Spolu s vlčím kožichem. Třísky měl přichystané, stejně jako pečlivě narovnanou hraničku polen. Od křesadla vylétly jiskry, vzňalo se práchno a štěpiny, v topeništi brzy popraskával oheň. Ruce věděly, co mají dělat. Přesto se mu třásly.

Skutečně mohl doktor Šulc provést něco, zač by zasloužil šibenici? Pokrčení ramen.

Překvapilo by? Ani trochu.

Pozval plukovníka z verandy dovnitř a usadil ho ke krbu do jednoho z proutěných křesel. V kotlíku nad ohněm ohřál jizerský čaj – směs bylin, medu a domácí pálenky. Rozlil ho do dvou plechových hrnků a jeden příchozímu nabídl. Pak teprve se uvelebil naproti němu. „Zákonu pohostinství jsem učinil zadost a vzal jsem vás do tepla. Máte-li něco na srdci, nyní mluvte.“

Plukovník se zasmál. Ale nebylo to bezstarostné zahihňání doktora Šulce, bylo to nelítostné skřípění železného soukolí. „Rád byste si udržel iniciativu – ehh, chápu.“ Usrkl, mlaskl. Pohledem si přeměřil rozlehlou jizbu s otlučenou tabulí a hrubými školními lavicemi. „Povězte mi, otče, učíte i tyhle své žáky francouzštině?“

Vilém se zachvěl. Navzdory teplu sálajícímu z březových polen, navzdory čaji, který rozehřívá mysl. Dutinami kostí zavál chlad. Co všechno o něm tajná policie ví? Vždyť francouzštinu vyučoval naposledy před dvaceti lety – na gymnáziu v Praze. Byl německý filolog a francouzština znamenala jen koníček vedle akademické dráhy. Ještě horší byla ona skrytá výhrůžka. Evropa byla ve válce a cokoli francouzského zakládalo podezření z kolaborace.

Polkl. Cítil, jak ztrácí pevnou půdu pod nohama… Honem se však sebral. Byl mazaný starý jezuita a myslelo mu to rychle. Čtyři roky prožil jako venkovský učitel, kněz a pytlák, tím se však neotupil jeho břitký intelekt.

Zavrtěl hlavou a oplatil plukovníkovi úsměv. Strach schoval za pytlácký vous, opáčil lhostejně: „Je to prostá venkovská škola. Jsem rád, že děti naučím číst a psát a základy počtů. Na cizí jazyky – ať už jakékoli – čas nezbývá. Soudím však, že jste nepřišel na školní inspekci.“

Pozdní návštěvník zaťal čelisti, buclaté tváře přeťaly hluboké přísné vrásky. Vilém byl stále zaskočený tím, jak jsou si s doktorem Šulcem podobní. Jako dva bratři. Jako dva perníkoví panáčci uhnětení z téhož těsta a upečení podle téže formy. Jako by si tajná policie vybírala jen muže určitého typu. Pomenší, podsadité a s kulatou dobráckou tváří. Stejný knír, stejný cvikr, stejně střižené šaty. Plukovník byl o pár let starší, vlasy měl poněkud prořídlé a o odstín světlejší – ale to všechno klobouk skryl. Dokonce nyní i stejně pobafával z dýmky.

„H-h. Takže jste si zachytračil a můžeme k věci?“ Zhluboka potáhl, dým se mu zadrhl a vzpříčil v hrdle. Kuckání přešlo v řezavý, dávivý kašel. Jako když se trhá stará látka, jako když o žebra chřestí rezavý šrot. Sípavé zalapání po dechu přerušil další záchvat. Kašel, co umí rozervat plíce. Vilém mu chtěl přiskočit na pomoc, ale plukovník ho zarazil prudkým gestem. Vztyčený prst ho přibodl zpátky do křesla. Dusit se chtěl ve svém zarputilém soukromí.

Konečně drásavé spáry kašle povolily a plukovník popadl dech. Těžce si odchrchlal a vyplivl hlen do ohniště. (Nebylo tedy jisté, zda krvavý.) Tvář měl zbrázděnou a bledou jako vápno, kterým se zasypávají oběti moru. V hrudi rytmicky šelestilo.

„M-hm. Chrmf. Neblahá neřest, tohle kouření,“ znovu nasál dým do plic. „Jak už jsem řekl, má návštěva se týká doktora Šulce. Od podzimu operoval v Paříži, ale jeho výsledky nebyly valné. To zavdalo první důvod k podezření. Major chyby nedělal; aspoň pokud sám nechtěl…“

Plukovníkova tvář se křečovitě stáhla. Škubl sebou, ale další záchvat kašle se nedostavil. „V dubnu, v den jeho odjezdu z Paříže navíc zemřel za podivných okolností šéf našich tamních agentů. Po majorově návratu do Čech jsem proto za ním poslal své lidi s předvoláním – každý má mít právo očistit se. Major však neuposlechl přímého rozkazu, dva z těch tří zmrzačil, třetího zabil a uprchl. Nyní se skrývá neznámo kde a člověk s jeho znalostmi a dovednostmi může být monarchii zatraceně nebezpečný.“

Vilém cítil, jak se mu na čele perlí studený pot. „Snad si nemyslíte…“

„Ano. Myslíme si, že ho francouzská tajná služba převerbovala.“

Vilémovi vyschlo v krku, sevřel pěsti. Co vůbec o doktoru Šulcovi věděl? Znal ho jen málo a jejich cesty se rozešly. Mohl opravdu změnit strany? Zradit Rakousko a přidat se k revoluci? Neodpovídalo by to jeho nezkrotné povaze, jeho radikálně osvíceným a antiklerikálním názorům? „Nejsem udavač. Zkuste si najít někoho s ohebnější páteří.“

Plukovníkovy oči se zakalily jako bezedná tůň. „Vy jste ještě stále nepochopil, jak závažná je situace. Že ve hře je bezpečnost státu! A že vaše odmítnutí spolupracovat můžeme chápat jako vlastizradu.“

Vilém mu pohled oplatil. Na Jizeře prožil čtyři dobré roky. Věděl, kým je a kam patří; a tahle jistota mu dávala sílu vzdorovat. „Snad. Snad kdybych něco věděl a zatajil… Leč naše kontakty byly sporadické. Za poslední půlrok jsem od doktora neobdržel žádné zprávy a nemám tedy nic, čím bych vám mohl být užitečný.“

V plukovníkově hlase zaskřípěla zlost a přemáhaný kašel. „Pravidelně jste si psali, ve vaší pracovně jsem našel jedenáct doktorových dopisů. Znáte jeho tajnou adresu a o tu mi teď jde!“

Ta představa Viléma dopálila. Uchrchlaný arogantní policajt, který se mu prohrabává věcmi? Do hrdla stoupl vztek a vzdor. „Dokažte to! Dokažte, že jsem na ty dopisy odpovídal. Já tvrdím, že doktorovu adresu neznám, že naše komunikace byla jednostranná. Psal on mně, ale nikoli já jemu.“

Plukovník se zvedl z křesla. „Vy si teď myslíte, kdovíjak jste mě přelstil; kdovíjak nejste mazaný. Ale věřte mi, že se vám to vymstí. Řekl jsem vám, co chci, a zítra si pro to přijdu. Na nějaké hrátky a úskoky nemám čas. Mám na starosti celou francouzskou sekci, a že se v téhle záležitosti angažuji osobně, pouze napovídá, jakou vážnost jí přisuzuji. A jak to spěchá!“ Oblékl si kabát, narazil klobouk a měl se k odchodu.

Vilém za ním pospíšil ke dveřím. „Pokud je váš čas tak drahocenný, nemarněte jej v beznadějném podniku. Zítra vám řeknu to samé, co jsem vám řekl dnes.“

Plukovník se prudce obrátil. Zlostně rozšířeným chřípím vyfoukl tabákový kouř. Dvě husté šedobílé stružky mu stekly vzhůru přes obličej a v kaskádě se přelily přes střechu klobouku. Vrhl se k Vilémovi a okousanou, ulepenou troubel dýmky mu zabodl do prsou. „Pokud jste tak natvrdlý, tak vám to povím jednoduše. Buď dostanu svou adresu, nebo vás dám na šest let zašít za toho upytlačeného srnce. Rozmyslete se dobře. Zítra ráno si přijdu pro odpověď!“ Vyšel ven a práskl za sebou dveřmi.

Vilém ještě slyšel, jak chrčivý dech uvázl plukovníkovi v plicích. Dlouho tam na verandě chrchlal a sípal a dusil se. Dlouho zněl nocí jeho suchý dávivý kašel. Jako když rezavý nůž párá pytlovinu. Jako když se hrubou rašplí přejíždí po žebrech.

Krev a železo

Plukovník na zápraží dochrchlal, odplivl si a ztratil se ve tmě. Tabákový dým, který po něm v síni zůstal, byl nasáklý bezmeznou zlobou pomalu a neodvratně umírajícího člověka. Plameny v krbu povadly, oheň se na roštu přihrble převaloval, náhle skoupý na své teplo. Březová polena mu nechutnala.

Vilém potřásl hlavou. Sedět tu nedávalo smysl; šel by si lehnout, ale věděl, že neusne. Musel se rozhodnout, byl na tahu, neměl kam ustupovat. Ráno si ho tu nakonec najde.

Zvedl se a vydal do přístěnku. Jelena radši stáhne ještě teď, než se dostaví posmrtná ztuhlost. Vilém se potřeboval hýbat, když přemýšlel, a aspoň si něčím zaměstná třesoucí se ruce.

Byla to krvavá práce, Vilém si k ní přisvítil lojovým kahanem. Lovecký nůž hladce prořezával srstnatou kůži, skřípěl po šlachách a kostech. Od kopýtek přes zadní běhy a do slabin dolů po břiše až k hrdlu. Rozvážně, pomalu, metodicky. Krejčovina naruby, odhalování nahoty masa.

Jenže se mohl hýbat, jak chtěl: dotírajícím pochybnostem stejně neunikl. V hrudi sebou cukal neklid, mysl mu naplnila nejistota. Buď doktora Šulce prodá jako Jidáš, nebo ho ten upytlačený srnec vyjde pěkně draho – a právě si vykoledoval šest let žaláře.

Vilém si povzdechl. Sebral ze špalku kus hadru, otřel si ulepené prsty a zakrvácený nůž. Byl unavený, tak unavený, že mu to přestávalo myslet. Hlava ho rozbolela. Stál tam s rukama svěšenýma a pokleslými rameny. Starý muž, kterého vytrhli z jeho rutiny. Kterému přervali pravidelný rytmus dní. Ráno si plukovník přijde pro odpověď a do té doby si musí vybrat.

Tu se zarazil. Přece ho ten záštiplný sprostý policajt nepřechytračí! Ne nadarmo byl studovaný jezuita, ne nadarmo ho učili používat rozum. Co když je to nakonec trochu jinak? Co když to celé na doktora ušili?

O Musilovi slyšel od doktora leccos. Někdejší vzájemná rivalita posléze přerostla v zavilou nenávist. Plukovník nabyl vrchu, když se na podzim stal velitelem celé francouzské sekce, a tedy Šulcovým přímým nadřízeným. K povýšení si prý navíc dopomohl nekalými praktikami. Pokouší se teď snad majorovi pomstít – zlikvidovat ambiciózního kolegu?

Bylo by užitečné zjistit podrobnosti, dostat se plukovníkovi pod kůži. Rozkrýt, oč tu jde, a zosnovatele pohnat k odpovědnosti. A k tomu si ještě ušetřit vězení. Hlavou mu bleskla vzpomínka na studentská léta strávená na jezuitské koleji v Klementinu. A od té vzpomínky se začal odvíjet zchytralý plán.

Vilém se dopotácel do chalupy a po schodech nahoru. Zběžně se opláchl ve studené kalné vodě, která zůstala v umyvadle od rána, na víc neměl sílu. Zul si boty a svalil se do postele. Aspoň pár hodin si zkusí zdřímnout. Na nadcházející střet potřeboval být čerstvý.

Spal špatně, trhaně. Budily ho zlé sny – svět jako by někdo rozcupoval na křiklavě barevné cáry plátna. Viděl obrovský zástup doktorů Šulců; legii buclatých pánů v kloboucích a s cvikry, jak se valí krajinou. Jeden vypadal jako druhý, roztomilí a lstiví, se zlověstným leskem v očích. Pochodovali do rytmu řezavého kašle a bezstarostného hihňání – celá císařská tajná policie, celá armáda perníkových panáčků…

Zastavili se na skalnatém útesu; srazili se v neprostupnou masu, v hlučící dav. A pak se první z nich vrhl po hlavě dolů. Kabát ve vzduchu zapleskal, lebka po nárazu na kámen pukla – znělo to, jako když se louskají ořechy. Po něm skočil druhý. A třetí. A čtvrtý. Lup, lup, lup. Ostatní zatím trpělivě čekali, až na ně přijde řada. Až i oni budou moci zakusit těch pár slastných a velkolepých okamžiků svobody na konci dlouhého šílenství.

Trhl sebou a procitl. Té noci už popáté nebo pošesté a brzy zanechal marných pokusů znovu usnout. Hlava mu třeštila, úvahy se mátly, musel si ještě před úsvitem něco zařídit. Měl plán a rozum ho ujišťoval, že je to dobrý plán. Jenže rozum se někdy příliš upne na svět idejí a opomíjí fakt, že skutečnost s oblibou hází filosofům klacky pod nohy…

Mlaskl a s heknutím vstal. Měl plán, tak kousek po kousku! Nejdřív zašel zburcovat svého učitelského pomocníka. Vysvětlil mu, že bude nejspíš dlouho pryč a že mu tímto předává své povinnosti. Rozespalý mladík na něj zprvu mžoural nechápavě, ale když mu pak Vilém vtiskl do dlaně náhradní klíč od školy, porozuměl. A prohlásil, že se na něj Vilém může spolehnout.

Zajistil tedy za sebe záskok, o děti bude mít kdo se postarat. Domů se vracel pomalým těžkým krokem starého člověka. Zlomený však nebyl, jen plně soustředěný. Čas se krátil, ještě chvíli posedí u krbu a pak děj se vůle Boží.

Rozfoukal žhavé uhlíky od včerejška a na třísky přihodil náruč polínek ze štípaného buku. Nejlepší palivové dříví, jaké tu měl, které si šetřil na slavnostní příležitost. Uvelebil se v křesle a díval se do spokojeně tančících plamenů, dokud nad obzorem nevyšlo slunce.

Na dveře nikdo nezabušil, plukovník ohlásil svůj příchod kašlem. Znělo to jako cupování krvavého masa. Jako když past se zapraštěním sklapne a ocelové čelisti zaskřípou o holení kost. Vilém odevzdaně pokýval hlavou, zvedl se a vyšel na zápraží. Houpací křeslo na opršelých prknech verandy rytmicky vrzalo. Tajný policista v něm usazený rozšafně bafal z dýmčičky. „Takže ta adresa?“ Viléma ani neuznal hodna pohledu.

„Tu adresu se ode mě nedozvíte,“ odtušil suše kněz.

„Hh-m,“ tentokrát se k němu plukovník obrátil a pozvedl obočí. „Vy si snad myslíte, že jen naplano vyhrožuji? Že vás zatknout nedám, že se na to nezmůžu?“

Vilém pokrčil rameny. Nenávisti v plukovníkových očích dokázal čelit. „Nejsem udavač ani zrádce. Pokud si kvůli tomu zasloužím žalář, dělejte, co musíte. Plňte své povinnosti…“ Založil si ruce na prsou. „Nebo můžeme uzavřít dohodu.“ Tvářil se odhodlaně, ale byla v něm malá dušička. Jistota, kterou zde v horách za roky nashromáždil, se pomalu odlupovala s každým novým aktem vzdoru. Vrstva po vrstvě, jako se odlupuje malba na vlhké zdi.

„Dohodu?“ Plukovník vyprskl a zakuckal se. Posupný smích mu v plicích uvázl a zaskočil, v hrdle se vzpříčil dech. Popadl se za hruď, sípal a chrchlal a chvíli se zdálo, že se zadusí. „… dohodu?“ odplivl si. „Dohodu jsme uzavřeli dnes v noci. Úkryt majora Šulce, nebo šatlava. Vybral jste si, čas vypršel. Mohlo to jít po dobrém, půjde to po zlém…“

„Chápu, že máte naspěch,“ přerušil ho Vilém, „ale kvůli tomu se ještě nemusíme unáhlit. Doktorův úkryt vám neprozradím, leč jsem vás k němu ochotný doprovodit. Pokud je nevinný, chci, aby měl možnost očistit se. A i pokud spáchal, z čeho je podezírán, má právo na spravedlivý proces. Proto se chci zúčastnit jeho zatčení – abych se ujistil, že nedojde k nějaké nehodě. Že nikdo nepřekročí rámec svých zákonných pravomocí!“

V plukovníkově tváři se mísilo překvapení s pobavením. „Vy snad máte pocit, že jste v situaci, kdy si můžete klást podmínky?“

„To musíte posoudit sám. Mám jen informaci, která je pro tajnou policii natolik důležitá, že si pro ni na Jizeru osobně přišel velitel celé francouzské sekce.“

„Vím, že umíte hrát šachy; jen si dejte pozor, abyste se nepřepočítal. Jestli se na mě pokusíte ušít nějakou boudu, budete té hlouposti litovat.“ Potáhl z dýmky a kývl hlavou. „Ten muž, co už hodnou chvíli stojí za vámi, je bývalý armádní ostrostřelec. Jistě – potřebuji vás živého, ale už jste zkoušel prchat s prostřeleným kolenem?“

Vilém se prudce otočil. Srdce úlekem klopýtlo a pak se hrkavě rozbušilo. Úzkost mu obtočila své studené vyzáblé paže kolem zad. Skutečně tam stál! Jak ho jen mohl přehlédnout? Na opačném konci verandy se o zábradlí opíral vysoký, dobře stavěný čtyřicátník…

Kývl na pozdrav. V rukou svíral naládovanou a odjištěnou flintu.

„Kapitána Stellwerthera,“ pokračoval samolibě plukovník, „jsem vzal s sebou, aby na vás měl kdo dohlížet. Lidé mnohdy potřebují ochránit před vlastní ukvapeností. Hans býval za mlada taky farář – dominikán, dokonce svého času zastával úřad převora. Po zrušení Jihlavského kláštera z kněžské služby zběhl a nakonec objevil i svůj skutečný talent – pro násilí a pro zbraně. Věřím, že si budete rozumět.“

Chlapík se odlepil od zábradlí a vykročil směrem k Vilémovi. Teprve teď bylo vidět, že kulhá. Navzdory tomu se pohyboval úsporně a sebejistě. Jako by si uvědomoval každý sval na svém těle. Jako se s tím Vilém setkal u nejotrlejších hospodských rváčů. Protáhlou tvář měl hladce oholenou, lebku mu pokrývala prošedivělá kučeravá kštice. Jeho oči byly ocelově šedé a studené jako voda v hlubokých tůních Štolpichu.

Bývalý dominikán napřáhl k bývalému jezuitovi ruku. „Chvála Kristu, padre,“ pravil hlasem plným sžíravé ironie. Byl to muž zvyklý prosazovat svou vůli; dosahovat, čeho si zamanul. Muž přísného sebeovládání, který má sklony ovládat druhé. Muž bez nervů, zavilý a neústupný. Lovec, který když svou kořist jednou chytne, už ji nepustí.

Dlaň měl suchou a mozolnatou. Vřelý stisk, železné sevření.

Odjezd z rozmoklých hor

Pro plukovníka bylo dost místa na kozlíku. Lapený jezuita si musel vlézt na korbu valníku. Kapitán Stellwerther se uvelebil naproti němu. Dlouhou vojenskou ručnici si položil do klína. Nerozhlížel se, netěkal. Čelisti měl zaťaté, jinak se mu ve tváři nehnul ani sval.

Zpytavý nemrkající pohled upíral na starého kněze. Poněvadž tenhle starý kněz pro něj teď představoval zadaný úkol. Kapitán Stellwerther měl úkoly rád. Pomáhaly mu odvést pozornost od zmrzačené nohy. A od bolesti, která se občas stáhla do pozadí, ale nikdy ho zcela neopustila. Byl zvyklý úkoly plnit. Bez váhání, bez ohledu na okolnosti. Až obdrží rozkaz prostřelit tomu jezuitovi koleno, s chutí mu prostřelí koleno. Pokud by ho měl oddělat, oddělá ho.

Vypadal jako kdejaký sprostý pytlák. Vyzáblý, v kožené kazajce, vysokých botách, se zanedbaným prošedivělým plnovousem; výrazný nos v unavené asketické tváři; zpod klobouku mu do čela spadaly prameny mastných, slámově šedých vlasů. Jenže to byl jen první dojem a kapitán na první dojem nedal.

Pronikavé inteligentní oči starého kněze svědčily o tom, že se o žádného obyčejného pytláka nejedná. Tohle byl doktor Vilém Javořina. Studovaný jezuita, zatraceně chytrý chlap. Papež sice Tovaryšstvo zrušil a jeho členy rozehnal, to však ještě neznamenalo, že by přestali být nebezpeční. Že by bylo radno je podceňovat.

Neznatelně pokýval, prsty přejel po naolejované hlavni pušky. To ho vždycky uklidnilo. Znal svou zbraň dokonale. Nejednou viděl, jak kulka z ní vystřelená dokáže trhat maso. Pečlivě se o ni staral. A věděl, že se na ni může bezpodmínečně spolehnout.

Kapitán Stellwerther měl tu výhodu, že netrpěl předsudky a že svědomí už ho dávno netrápilo. Dovedl přemýšlet a jednat přímočaře. Hodilo se to už kdysi v církvi. Hodilo se to u armády. A hodilo se to i teď, kdy pro tajnou policii lovil lidi.

Co se doktora Šulce týče, jiný by možná prohlásil, že se zapletli do pěkné šlamastyky. Jiný by se možná zalekl potíží. Kapitán Stellwerther ne. V první řadě proto, že kapitán Stellwerther na potíže nevěřil. Pro něj existovaly jen výzvy. Bát se nikdy nenaučil. S každým byl ochotný se porvat. Poměřit síly.

Otec Vilém se na voze ošil a pak k němu vyslal ostýchavý úsměv. „Ehm… Proč vy jste vlastně odešel z kněžské služby?“ zeptal se posléze.

Kapitán si ho chladně změřil. V klášteře ho vychovali v lásce k bližnímu. Pohrdat a nenávidět se naučil sám. Neřekl nic, nehnul ani brvou. Pouze si přes postranici vozu odplivl.

Starý jezuita vypadal v tu chvíli jako spráskaný pes.

Bylo to horší než políček. Vilém cítil, jak mu tuhne úsměv a trnou zuby. Ten chlap měl ostatně pravdu. Není důvod se bratříčkovat, však se brzo střetnou. Vilém měl plán, který se mu tenhle kapitán pokusí překazit.

Zároveň však Viléma znepokojilo, jak ho kapitán mate, jak málo dokáže z jeho tváře vyčíst. Odpadlý dominikán tam seděl nepřístupný jako dům s dveřmi na petlici a okenicemi, které někdo zatloukl velikými hřeby. Oči studené a nehybné jako ocel. Zornice prázdné a kalné. A zároveň z toho člověka čišela síla, s jakou se Vilém dosud nesetkal. Síla železného zvyku a nemilosrdného sebeovládání. Na první pohled mohl vypadat málem jako mordýř, jako otrlý, sprostý vrah. Zároveň tam někde hluboko zůstal zašantročený vzdělaný člověk, někdejší dominikán, dokonce převor Jihlavského kláštera. Co se muselo stát, aby se někdo tak radikálně změnil? Jak moc mu museli ublížit?

Vilém prve dokonce pocítil účast s tím přísným, bezohledným mužem. Vždyť kapitánovi muselo být právě tak třicet, když byl jeho domovský klášter rozpuštěn a mniši rozehnáni – stejně jako bylo Vilémovi, když zrušili jezuitský řád a jeho samotného vyštvali z univerzity. Jak dobře rozuměl kapitánovu vzteku a chuti mstít se, sám mnohokrát zatoužil církev opustit. Proto se zdvořile zeptal a pokusil se zapříst řeč… Odpovědí mu bylo pohrdavé odplivnutí.

Než se vydali na cestu, utrousil plukovník nerudně, že včera sice přijeli do hor dostavníkem; s tím se ale dostali jen ke Karlovskému mostu a zbytek museli ujít pěšky. Což nesvědčilo ani kapitánově kulhavé noze, ani jeho vlastním plicím (kteréžto tvrzení doložil záchvatem sípavého kašle), ale co hůř: obralo je to o spoustu drahocenného času. A aby ústrků nebylo málo, byli nuceni přenocovat v zaplivaném a zablešeném pytláckém hostinci. Vilém jim za všechna ta příkoří pěkně zaplatí.

Od majitele oné sprosté nálevny si teď plukovník pronajal i povoz a slabomyslného pacholka, který kočíroval. V létě, v těch několika málo měsících, kdy neležel sníh a kdy stezky lesem byly sjízdné, vozili na valníku z podhůří sudy s pivem. Pár volů se s tupou lhostejností sunul vpřed. Těžká břicha jim visela málem až k zemi, na olysalé šíje doléhalo jho, postroje mdle cinkaly. Krok a krok a ještě jeden. Až si tihle mírní dříči odpracují své, poslouží ještě jako kus masa – k tomu pivu, co na Jizeru vytáhli.

Všeho všudy dostal Vilém půl hodiny. A měl si sbalit věci, jako by svůj domov opouštěl navždy. Jednal mechanicky, bez velkého uvažovaní. Stáhl se do sebe, aby si v útrobách podržel aspoň trochu tepla. Život, kterému uvykl a který měl rád, skončil. Po čtyřech letech klidu si ho tu události našly.

Nejprve se musel převléknout. Byl včera tak unavený, že usnul v kožené lovecké kazajce. Když si ji teď sundával, strhl si čerstvé strupy, po předloktí mu začala stékat krev. Rány po vlčích zubech se otevřely, některé by stálo za to zašít, ale stihl jen obvaz z natrhaných pruhů plátna. Do uzlíčku si nachystal aspoň mýdlo, hřeben, pár kousků čistého prádla, svou polní kněžskou sadu, Bibli a breviář. O jídlo se mu prý postarají, vězeň sice nebyl, ale neměl k tomu daleko. Sešel po schodech do jizby, kde se přepásal nožem, narazil si klobouk a s kabátem přes ruku vyšel ven.

Jeli pomalu, trhaně. Vůz drkotal po hrubém štěrku, svět se chvěl a otřásal. Po třech vleklých mílích konečně zastavili u mostu, který tehdy před lety doktor Šulc přejel se saněmi taženými párem koní. A přes který se plukovník v dostavníku neodvážil. Na opačné straně už na ně čekal černý kočár s šestispřežím; nízký, elegantní a rychlý. Ať už se dosud zpozdili kvůli čemukoli, další zdržení plukovník připustit nehodlal.

Most nebyl opatřený zábradlím, tvořila ho jen zašlá prkna přitlučená k vratké trámové konstrukci. Přecházeli jednotlivě, přesto měl Vilém obavy. Chatrné staré dřevo pod nohama zlověstně sténalo. Znělo to jako výhrůžka a posměch. Dnes už by si doktor na svůj zběsilý kousek zřejmě znovu netroufl.

Řeka hučela a vyla, černé vody se valily mezi rozpraskaným ledem. Jarní deště se opozdily, ale půda už stačila nasáknout tajícím sněhem. Mezi stromy se rozevírala mokvající rašeliniště. Les voněl rozměklým tlejícím jehličím. V brzkém ránu, se sluncem dosud za hřebeny kopců, viselo ve vzduchu nevlídné vlhko a lezavý chlad.

Prkna se prohýbala pod těžkými holínkami. Zčeřená temná hladina se hnala jen pár metrů pod ním, strhávajíc pohled nepozorného chodce. Zurčení a klokotání se do uší zařezávalo jako šepot nestvůrně tiché pily; jako přežvykování zubů, které ukusují led.

Viléma pojednou přemohla závrať. Zatočila se mu hlava, nebezpečně se zapotácel. Zábradlí chybělo, nebylo oč se opřít. Uvědomoval si jen to, že jeho plán dostal s příchodem kapitána první závažné trhliny… Na podobné úvahy však bylo pozdě, couvnout nemohl. Nabral ztracenou rovnováhu a klopýtavě vykročil vpřed.

Mrazivé větry, ženoucí se přes rozeklané vrcholky hor, les pročesaly. V hrudkovitém zrnitém sněhu ležely kmeny polámaných smrků. Jámy po vývratech plnila kalná voda. Oteplilo se, počalo tání. Neustávající tikot kapek bodal do uší, bubnoval na obnažené, zjitřené nervy.

Konečně překlopýtal na druhou stranu a ocitl se na pevné zemi. Kolena měl dosud rozechvělá, zprvu si vůbec nevšiml mladého policisty, který mu podával ruku. Bezděčně s ní potřásl. „Poručík Petr Kasper, je mi ctí a potěšením.“

„Vilém Javořina.“

Teprve posléze pozvedl svěšenou hlavu, aby si nového společníka prohlédl. Byl to vysoký mladík atletické postavy. Z jemně řezané chlapecké tváře zářily upřímné, pomněnkově modré oči. Oči laskavé a trochu naivní – takové, které stále ještě dokáží vidět nebe a nebe pak jimi prosvítá.

Vilém pětadvacet let zpovídal a znal lidi jako Petr. Nebyli schopni úkladů ani záludností; temnoty ani hloubky. Byli dokonale loajální, nikdy neodmlouvali, poslouchali svého faráře i své nadřízené. Pochybnosti a špatné svědomí ochotně přenechali těm, kteří rozhodují. Od hloubky a temnoty tu byl plukovník Musil.

Život se na člověku podepíše. Mnohým ohne hřbet nouze a hlad a starosti. Jiní se ztratí sami v sobě a v bezednosti vlastní duše uvíznou. Petr neznal hlad ani starosti, natož aby se trápil s nějakou bezedností. Jeho duše byla jako udupaná pevná půda, jako silnice vedoucí ke kostelu. Mohl po ní chodit s jistotou a bezstarostně; a kochat se přitom ptačím švitořením na keřích.

O výkopech a puklinách, o podzemních šachtách v duších těch méně šťastných poslouchal se stejným zalíbením, s jakým děti poslouchají pohádky. Ochotně pak druhým nabízel svůj soucit. Soucit byl pro něj ostatně reakcí na cokoli, čemu nerozuměl. A co se lidské složitosti týče, nerozuměl zhola ničemu.

Byl silně věřící (nikoli hluboce – hloubky nebyl schopen, ale o to zapáleněji, o to důsledněji, s o to větší naléhavostí, která někdy připomínala bezohlednost). Mezi lidskou složitost a hřích nekladl rovnítko, jen cosi velmi podobného. Složitost koneckonců umožňuje zakořenit pochybnostem. Ve složitosti se může ukrývat ďábel! A přitom přece byl svět tak jednoduchý. Bůh člověka miloval a měl s ním své plány. Stačilo důvěřovat a kráčet s jistotou vpřed, pomněnkově modré oči obrácené vzhůru.

Vilém se otřásl. Únava noci mu svírala mysl ve svých spárech. Byl roztěkaný, nervy zjitřené, myšlenky si nehlídal. Pětadvacet let zpovídal a znal lidi. Ale to mu ještě nedávalo právo soudit. Vypořádat se s druhým v několika málo odstavcích. Omluvně se usmál a přátelsky na mladíka kývl.

Za zády se mu ozval chraplavý, nakřáplý hlas plukovníkův: „Vidím, že už jste se stačili seznámit. Petr je ten, kdo nám přinesl zprávy o zločinech doktora Šulce. Cestu z Paříže do Prahy – kde sídlí ústředí francouzské sekce – zvládl za dvaadvacet dní, v rekordním čase. Až tohle všechno skončí, bude za svůj hrdinský čin vyznamenán a nejspíš ho čeká i povýšení. Přesně takovéhle muže teď vlast potřebuje, schopné a obětavé, ochotné v případě nutnosti položit i život. Kdyby byli všichni jako on, nemuseli bychom si dnes s proradným majorem špinit ruce.“