© Olga Krumlovská, 2021

ISBN 978-80-242-7108-8

Setkání s tajemnem

Tato publikace navazuje na knihu Duchařské příběhy, která byla zaměřena pouze na zážitky s astrálními bytostmi. Název Setkání s tajemnem znamená, že okruh příběhů bude mnohem širší, dočtete se také o zázračném uzdravení, věštbách, které se naplnily, o zážitcích z minulých životů, snech, mocných amuletech, nebezpečné síle woodoo či dokonce o mimozemšťanech. Příběhy v knize nejsou pouze z mého života, inspirovala jsem se též vyprávěním přátel a známých.

Pro mě jsou velkou inspirací besedy, které pravidelně pořádám právě pod názvem Setkání s tajemnem. Díky setkání mnoha spřízněných a podobně naladěných duší se mi poté stávají zvlášť zajímavé příhody, o kterých bych už mohla napsat samostatnou knihu. Beseda, ať už se pořádá kdekoliv, nikdy nezklame a přinese mi další zajímavé zážitky se světem zázraků a věcí mezi nebem a zemí. Musím vzpomenout například besedu v Klášterci nad Ohří. Když opominu můj pozdní příjezd, kdy se mi porouchalo auto u malého pomníčku nějakého nešťastníka, který na místě zahynul, zážitek to byl pro mě zajímavý. Potemnělý sál, na každém stole zapálená svíce, a já z nasvíceného pódia viděla z lidí jen obrysy. Připadala jsem si jako na hřbitově na dušičky. Asi po hodině se do ticha v sále ozval pláč malého dítěte, kterého vzala maminka na besedu s sebou. Hned vzápětí se začaly pomalu otevírat oboje dveře do sálu. Diváci se dívali na mě, ti neviděli to, co já. Naštěstí! Dveře se tiše otevřely dokořán a za nimi nikdo. Tedy nikdo živý. Jen stíny, které se tiše vkrádaly do sálu. „Duchové,“ blesklo mi hlavou. „Přišli si mě poslechnout?“ Paní s plačícím dítětem vyběhla na chodbu a dveře za sebou zavřela. Děti nepodceňujte! Jsou na tyto věci mnohem vnímavějším, což se právě ukázalo. To dítě cítilo, kdo přichází. Druhé dveře zavřel jakýsi divák, co seděl nejblíže.

Vážila jsem každé své slovo jako nikdy, protože přišli hodně nároční posluchači. Bylo zajímavé sledovat lidi u stolů. Až do té doby seděli klidně, poslouchali mě a nehýbali se, nyní se začali různě ošívat. Neuvědomovali si proč, ale jejich aura dobře vnímala tu energii astrálních bytostí kolem. Musím říct, že to byla jedna z nejnáročnějších besed, kterou jsem kdy absolvovala. V hotelu jsem pak usnula skutečně jako to dřevo a spala jako špalek. Jestli za mnou duchové přišli až tam, filozofické diskuse se mnou se nedočkali.

Další pro mě velice zajímavá a nevšední zkušenost se týká besedy v Protivíně. Kdykoliv projíždím trasu mezi Pískem a Čimelicemi, musím si na tuto příhodu vzpomenout. Vždycky kroutím hlavou a nemohu uvěřit tomu, co jsem ten den viděla a slyšela. Stalo se to druhý den po besedě, zdržela jsem se v Protivíně do odpoledních hodin a poměrně pozdě vyrazila do Prahy. Nějaký malý hlásek mi špitl v hlavě, že bych měla nabrat trochu benzinu hned v Písku, ale já byla šetřivá! Na benzin jen startuji, pak se mi auto samo přepne na plyn. Ten jsem si mínila koupit až při silnici za Pískem. Jenže jedu a koukám – ta benzinka, se kterou jsem počítala, nikde! Vždyť tu vždycky stávala! Nebo jsem se spletla? Úpěla jsem hrůzou, protože mi bylo jasné, že co nevidět vyjedu všechen zbylý benzin a zůstanu stát mezi poli a lesy. Pozdě jsem si spílala, že jsem chtěla chamtivě ušetřit pár korun! Začalo se stmívat, přicházel onen pověstný čas mezi psem a vlkem…

Když jsem za volantem nervózní, musím si vypnout rádio, musím mít naprosté ticho. Vypnula jsem hudbu a jela. Dlouho. „To není možný,“ říkala jsem si, „to auto už nemůže mít palivo! Jak to, že pořád jedu?“ Přede mnou se objevilo táhlé stoupání. „To nedám!“ Bylo mi jasné, že zůstanu stát uprostřed kopce, jak se auto nakloní. Jenže ono jelo pořád. Tiše, tak tiché nikdy nebylo. Najednou jsem uviděla vpravo v poli velký billboard a na něm hlavu charismatického muže s pronikavým pohledem a ostrými rysy a nad ním velký nápis „Bar Nosferatu“. V zoufalství největším jsem vykřikla: „Nosferatu, pomoz!“ Nebudete tomu věřit – v tu chvíli se u mého ucha ozval tichý hluboký hlas: „Já vím!“ Lekla jsem se strašně! Podívala jsem se do zpětného zrcadla, tam jsem samozřejmě nikoho neviděla, jenže mi došlo, že upíři se v zrcadle neodráží. S hlavou mezi rameny a hrůzou v duši jsem svírala křečovitě volat a jela dál.

Přede mnou vpravo, hned vedle vozovky, se zjevilo stavení, taková obří hrobka, a kolem něj postávali mladí lidé, všichni v černém. Byli zvláštní, bledé obličeje, dramatický výraz. Mlčeli a upřeně se dívali na moje auto. Projela jsem kolem nich a už se blížila k Čimelicím. „Tady musí být někde pumpa!“ říkala jsem si. „Dál už jet nemůžu! Případně zastavím u posledního domu a půjdu někam s kanystrem!“ Projela jsem městečkem a najednou, úplně na konci, malá benzinka! Zahnula jsem k ní a v tom škyt! Auto zůstalo stát asi metr od konce hadice. U vedlejšího stojanu stál muž u škodovky. Vyskočila jsem a povídám mu: „Můžete mi, prosím, to auto postrčit? Došel mi benzin!“ Pán se na mě podíval s údivem: „No to jste měla velké štěstí!“ Mě do toho kopečka a k benzince tehdy snad dotlačily oči těch mladých v černém, co se na mě tak upřeně a nehnutě celou tu mou skomírající jízdu dívaly. Jinak si to neumím vysvětlit. Tolikrát jsem po této příhodě projížděla kolem a říkala si, kde ten bar je? Byl tam někdy? Dokonce jsem si ten prostor, kde stál, i prošla pěšky. Ptala jsem se lidí. Tvrdili, že tam nic takového nikdy nebylo, že jsem si to asi spletla s jiným místem.

Jenže tím moje podivná cesta z Protivína do Prahy neskončila. Tma přišla rychle a spolu s ní déšť. Lilo jako z konve. „Já nedojedu domů!“ Úpěla jsem za volantem. Řídit v noci mi nedělá dobře, ani když je sucho, natož v dešti a ještě místy, která neznám. Byla jsem hodně vyčerpaná, když se najednou ze tmy zleva, z nějaké odbočky, široko daleko nebylo jediné stavení, přiřítilo červené auto. Najelo přede mě a já se chytla jeho zadních světel. Rudých jako oči šelmy. Auto se drželo stále ve stejné vzdálenosti ode mě tak, abych si nepřečetla jeho espézetku, ale abych mu stačila. Když se objevila první světla Prahy, auto odbočilo na Lipence a zmizelo. Vedlo mě celou tu trasu, plnou černočerné tmy, větru a prudkého deště až na okraj Prahy. Když jsem zdárně a ve zdraví zaparkovala před domem a vypnula motor, nebyla jsem schopná dlouho vystoupit. „To byla jízda!“ zhodnotila jsem nakonec akci, zamkla vůz a šla do kavárny Fantazie, kde jsem mívala léta rezervovaný svůj pracovní stůl, kdybych náhodou přišla psát. A tam jsem si dala zasloužené víno na uklidnění.

V takovém podobném duchu zažívám své besedy pravidelně, jednou určitě nastane chvíle, abych věnovala knihu výhradně jim.

Přeji vám příjemné čtení a možná i trochu inspirace k setkáním s tajemnem kolem nás.

Autorka

Vlk

Můj táta byl svérázný člověk a – jak jinak – svou jedinou dceru miloval. Jsem mu podobná ve všem. Nějaký čas po tátově smrti se nic nedělo a už jsem začínala být nesvá. Pak to ale najednou přišlo. Sen, ve kterém jsem utíkala před nepřáteli. Byla zima a já nabrala směr do hor. Nepřátelé mi byli v patách. Najednou se ve snu setmělo. Chtě nechtě jsem sledovala, jak mě nepřátelé dohánějí, šplhala jsem po zledovatělých kamenech a začalo mi být úzko. Najednou se vedle mne objevil velký vlk a vedl mne po cestičkách vzhůru. Nepřátelé zůstali daleko za námi, a tam nahoře, kam mě vlk zavedl, bylo nádherně. Slunce, ze třpytícího se sněhu vykukovaly sněženky a kolem byly cítit volnost a svoboda.

Ten obrovský vlk stál vedle mne a dýchal mi do tváře. Byl tak krásný a živý. Pohladila jsem ho po hustém kožichu a zahlédla výraz v jeho očích. Dívaly se na mě oči mého táty. Když jsem se probudila, musela jsem se smát. Ten sen mne neuvěřitelně potěšil. O několik týdnů později jsme s přítelem vyklízeli byt po tátovi. První, co mne zarazilo, byla zbrusu nová padesátikorunová mince, která ležela na poličce u bytových dveří. Tyhle nové mince můj táta ukládal do hrnečku v kuchyni pro svého vnuka, mého syna. Bylo to jako pozdrav ze záhrobí. To jsem ale nevěděla, jaké překvapení mě čeká dál. Moje maminka, která zemřela dávno před tátou, měla malou stříbrnou sošku vlka. Záhadně se ztratila, nikdy jsme ji nenašli a podezřívali jednoho příbuzného, že si ji odnesl.

Když jsem vešla do obýváku a zahleděla se na polici, kde měl táta vystavené fotky mojí maminky, soška tam stála. K tátovi jsem chodívala a vím, že za jeho života tam nebyla, všimla bych si jí okamžitě. Největší překvapení ale čekalo v kuchyni. Můj přítel ukázal na nerezové hrnce s tím, že bychom si je mohli vzít, protože ty naše smaltované už dosluhují. Vaříme na indukci, tak jsem bezradně pokrčila rameny, že nevím, zda obsahují ve dně železo. Najednou vidíme, že na kuchyňské lince leží magnet, jako by tam čekal. Přítel jej vzal a přiložil ke dnu jednoho z hrnců. Ozvalo se cvak, magnet se přilepil. Hrnce jsme vzali domů. Doma jsem chtěla hrnce nastrkat do myčky, ale něco mě nabádalo, abych je vyzkoušela. Spustila jsem indukční sporák. Nic. Žádná reakce. Přítel vzal magnet, kterým zkoušel hrnec u mého táty doma, a přiložil ho ke dnu. Magnet se zřítil k zemi. Začali jsme se smát.

Můj táta byl technický typ a tohle byl jeho typický smysl pro humor. Ten magnet tam musel držet on sám jako duch, jinak se to vyložit nedalo. Uznal to i můj přítel. Ovšem, kde a jak a odkud dokázal táta vrátit na polici dávno ztracenou sošku, to přesahuje veškeré naše chápání. Táta nikdy za svého života nevěřil na podobné věci, jako je posmrtný život. Co nešlo změřit, zvážit a spočítat, neexistovalo. Možná až po smrti pochopil, že to je jinak, a přišel mi to oznámit.

Pátek třináctého

Sny mívám často a jsou většinou krásné. Miluji, když ráno nemusím brzy vstávat, něco krásného se mi zdá a já se pak povaluji v posteli a dosnívám svůj sen. Je to taková moje terapie, jsem snílek a ráda si hovím ve svých představách. Asi mám podvědomí beznadějného optimisty, protože mě nikdy žádné horory ve spánku nepronásledovaly. Až před dvěma lety. Ve snu jsem běžela na nádraží. Nebylo žádné konkrétní, nikdy jsem na takovém místě nebyla. Proběhla jsem nádražní halou na peron a viděla už jen poslední vagon, jak se nenávratně vzdaluje. Co budu dělat? Byl to poslední spoj, další pojede až zítra. Loudavým krokem jsem se vracela do města. Budu muset někde přespat. Do kapsy jsem měla hluboko, minula smutně několik hotelů, až jsem objevila v zastrčené ulici malý pension. Nesměle jsem zazvonila. Otevřela mi stará podivná stařena, ne nepodobná čarodějnici z perníkové chaloupky. Byla ochotná mě ubytovat za podezřele nízkou cenu s tím, že to bude pokojík podkrovní a já si s ní za to zahraju šachy. Moc tuto hru neumím, ale aspoň bude mít stařena radost, že vyhrává, říkala jsem si.

Seděla jsem na terase, která sousedila s obří skalkou. Babka si tam pěstovala podivné rostliny. Jak jsem si je prohlížela, najednou se mi otřelo cosi o nohu. Kočka! Napadlo mě. Podívám se dolů a krve by se ve mně nedořezal. Byl to obří chlupatý pavouk. Než jsem se nadála, vyšplhal po mně a usadil se mi na rameni. „To je moje Matylda,“ zaskřehotala babka za mými zády a položila na stolek šachovnici. Seděla jsem proti ní a nemohla se soustředit na hru, protože mi na klíně seděla tarantule a chtěla hladit. S pocitem neskonalé hrůzy jsem se probudila, vyskočila z postele a běžela pro snář. Několik dní jsem žila v děsu a hrůze. Ve všech snářích jsem nacházela o pavoucích jen to nejhorší. Až přišla vnučka Adélka. Na internetu našla, že pavouk, pokud je světlý, může znamenat nebezpečí promarnění nějaké příležitosti. „Bude pátek třináctého, asi si máš koupit los. Říkala jsi přece vždycky, že je pátek třináctého pro tebe šťastný den,“ smála se vnučka. Měla pravdu, ty nejúžasnější věci v životě se mi skutečně staly v pátek třináctého.

Byl večer pátek třináctého a já venčila našeho psa. Procházela jsem s ním kolem pošty a hlavou mi proběhla slova Adélky. Tak já si ten los teda koupím! řekla jsem si nakonec. Těch pár korun obětuju. Aspoň bude nějaká legrace! A tak jsem si koupila los. První, co se mi namanul, nevybírala jsem. Nechala jsem ho doma, až přijdou o víkendu mladí a vnučka ho setře. Jaké ale bylo překvapení nás všech, když se na losu objevila docela příjemná částka. Žádné miliony to nebyly, ale udělaly jsme si s vnučkou hezkou dovolenou u moře a ještě mi nějaká ta tisícovka zůstala. Nakonec neměl pravdu ani jeden snář, ale moje vnučka Adélka, která byla nejspíš momentálně osvícená nějakou zvláštní intuicí, protože jinak žádné věštecké schopnosti nemá.

Poklad

Nikdy jsem nevěřila na nějaké tajemné síly, poklady a světélka, která na ně ukazují. Náš domek na vsi jsme si pořídili na stará kolena, aby měli naši vnuci kam jezdit a jednou měli krásné vzpomínky na babičku a dědečka. Hned jak to bylo možné, jsme šli do důchodu a do domku se nastěhovali. S nadšením jsme se vrhli na zahrádku a chování různého domácího zvířectva. Náš domek je hodně starý a potřeboval velké opravy. Nám ale stačily dvě místnosti v přízemí a synové se pustili postupně do oprav podkroví, kde plánovali udělat další dva pokoje pro návštěvy. Ten zvláštní příběh, co se nám s dědou stal, je starý už deset let. Dodnes si říkáme, jestli to byla pravda nebo jsme byli oba pod vlivem nějaké společné halucinace.

Byl Velký pátek a my se těšili, jak k nám přijedou děti s vnuky na Velikonoce a co všechno pro ně přichystáme. Manžel klepl dva králíky a já pekla beránka a barvila vajíčka. Také jsme připravili dětem na zahradě hru, takové hledání pokladu, aby měly radost. Večer jsme usedli s dědou k televizi a říkali si, jak se těšíme. Bylo po půlnoci, když jsme ulehli. A najednou, kolem půl jedné, se ozvalo z kurníků vyplašené kdákání našich slepic. „Liška!“ vyskočil děda z postele a já běžela za ním. Chytl v předsíni lopatu a já u kamen pohrabáč. Vyběhli jsme ven, ale nerozsvítili světlo, abychom tu mrchu nevyplašili. Byla krásná noc, měsíc byl dva dny po úplňku, tak nádherně osvětloval okolí. Plížili jsme se ke kurníku, kde se slepice vyděšeně ozývaly.

Najednou se manžel natáhl jak dlouhý, tak široký. Zaklel na půl vesnice, že jsem tam prý nechala něco povalovat. Koukáme, co se to na zemi leskne všude kolem, a naprosto zřetelně jsme oba viděli zlaťáky. Velké zlaté mince. Bylo jich kolem plno. Vzala jsem jednu do ruky, a v tom se ozvalo zasyčení. Ochrnuli jsme s dědou hrůzou. V trávě vedle manžela se vztyčil had. Byl obrovský! Couvala jsem k domu a děda se plazil za mnou, nemohli jsme od toho zjevení odtrhnout oči. Had nás sledoval až k domu. Zabouchli jsme za sebou dveře. „Co to bylo, proboha!“ ptali jsme se vyděšeně jeden druhého. To hada slepice cítily? Zírali jsme z okna do tmy snad hodinu, ale nic jsme už neviděli. Jen malé modré světélko poletovalo nad místem, kde jsme zlaťáky viděli. Od té doby číháme každý rok na Velký pátek, jestli se poklad zase neobjeví. Nic se ale už deset let nestalo.

Volání o pomoc

Ve svém bytě jsem prožila většinu svého života, nikdy se v něm nedělo nic nepřirozeného. Já jsem taky nikdy nevěřila na duchy ani zázraky, byla jsem vychovávána v době, která tomu nebyla nakloněna. Před třemi lety se ale začaly dít podivné věci. Začalo to koncem října, blížily se právě Dušičky. Ležela jsem v posteli a četla si knihu, když tu moje lampička začala blikat. Říkala jsem si, že mi odchází žárovka, a proto jsem druhý den jednu koupila. Celý večer byl klid. Přesně ale ve stejnou dobu jako předchozí den – ve 23.11 – se zase rozblikala. Trvalo to dobrých deset minut a pak přestala zase sama od sebe. Tu noc jsem se několikrát probudila s pocitem, že v ložnici někdo je. Rozsvítila jsem, nikoho jsem ale neviděla. Vstala jsem a šla se do kuchyně napít. Pocit, že tam se mnou někdo je, trval. Byla jsem z toho nesvá.

O víkendu ke mně přijela dcera s manželem a vnukem Zdeňkem. Je mu dvanáct let a máme spolu krásný vztah, čas od času u mě zůstane ze soboty na neděli, uvařím mu jeho oblíbené jídlo a on mi vždycky s něčím doma pomůže. Spí v obývacím pokoji na gauči, prosklenými dveřmi je ale z jednoho pokoje do druhého vidět. Odbila jedenáctá a kolem čtvrt se lampa rozblikala. Blikala několik minut, když se rozletěly dveře a v nich stál Zdenda. „Co se děje, babi, že blikáš SOS?“ Koukala jsem na něho jako blázen, nikdy by mě nenapadlo, že to může něco znamenat, natož volání o pomoc. Řekla jsem vnukovi, že se to děje už několikátou noc. Až do dvou do rána jsme přemýšleli. Vnuk byl přesvědčený, že to volá o pomoc nějaký duch. Já tomu nemohla samozřejmě uvěřit. „Babičko, pozeptej se po domě, jestli někomu v uplynulé době někdo nezemřel!“ Zdeněk nedal jinak a já po nedělním obědě vyrazila na obchůzku.

Dozvěděla jsem se, že v létě zemřela ženě z vedlejšího vchodu neteř, ještě studentka. Byla na výletě se spolužáky a utopila se. Byla z těžkých poměrů, doma měla peklo, ale svou tetu milovala. Chtěla se s ní snad po své smrti spojit? A proč blikala u mě? Sebrala jsem odvahu a za podpory vnuka u té ženy zazvonila. Byla to taková mlčenlivá, samotářská bytost, bála jsem se, že si asi bude myslet, že jsem blázen. A taky se na mě tak během první věty dívala. Když jsem ale začala o lampě a čase 23.11, zpozorněla. „To je zvláštní, po smrti Martinky se u mě v tu dobu lampička taky rozblikala, já ji ale odpojila ze zásuvky. Pak se mi v tu dobu několikrát sama zapnula televize a v noci jsem měla pocit, že se mnou v pokoji někdo je. Nechala jsem byt vysvětit a do rohů nasypala sůl.“ A když nám pak navíc ta žena řekla, že se její neteř narodila 23. 11., přeběhl mi mráz po zádech. Začala jsem věřit, že vyhnala ducha své neteře, a ten se ze zoufalství nastěhoval ke mně domů! Na radu esoteričky postavila tato osamělá paní foto zesnulé dívky na stůl, zapálila bílou svíčku a na talířek rozkrojila pomeranč. Ten prý duchové rádi. A taky přidala kinder čokoládu, kterou neteř milovala. Od té doby mám doma klid a žena z vedlejšího vchodu má nejspíš společníka na dlouhé večery. Už asi není tak sama jako dřív.

Vykotlaný dub

Když můj bratr v pátek odpoledne dorazil od železniční zastávky na náves vísky, kde jsme měli slavit kamarádovy narozeniny, jeho cílem se stala nejprve místní hospoda. V ní v krátkém čase zkonzumoval sedm velkých piv a čtyři rumy. Pepík je velmi společenský, tak zavedl hovor s místními strejci. Od nich se postupem večera dozvěděl nejen několik pověstí místního kraje, ale ochutnal i blíže nespecifikovanou pálenku.

Na to vypravování si vzpomněl o pár hodin později, když se snažil ukrýt před hromobitím, které ho na cestě k chalupě za obcí zastihlo. V houští uprostřed lesa byl sice v relativním bezpečí před deštěm i blesky, ale kapky vody, propadávající skrz větve a jehličí, vyluzovaly zvuk, při kterém si nebyl jistý, jestli kolem něho někdo nenašlapuje. A jasné světlo blesku zas každou chvíli osvítilo jeho okolí tak, že viděl všechny kmeny stromů jak v pravé poledne. Mohla to být kouzelně dobrodružná podívaná, kdyby Pepík nenabyl dojmu, že při jednom ze světelných efektů zahlídl mezi kmeny něco, co připomínalo lidskou postavu. Nebo si spíš vzpomněl na to, co říkali strejci v hospodě o tom, že se v těchto místech před dvěma sty lety bojovalo.

A nejvíc lidí padlo právě v lese, který se stal jedním velkým hřbitovem. Byl to les plný křížů a pomníků. Strašidelným historkám se Pepík s oblibou poškleboval. Jenže teď byl v noci v lese. Straší v něm a vůbec tam nezpívají ptáci. I když se snažil přesvědčit sám sebe, že je to pitomost, jeho pozornost se začala stejně ubírat vytyčeným směrem. A tak si Pepík najednou vzpomněl, že cestou ze vsi minul nějaký kříž a kolem jsou možná desítky dalších. A taky pes na zahradě jednoho domu, kolem kterého prošel, nešťastně zavyl, když Pepíka uviděl. Věštil neštěstí!

Netrvalo dlouho a bratr si byl jistý, že obrys postavy doopravdy viděl. Obklopovalo ho deštivé našlapování podrážek na praskajícím klestí. Za chvíli už ta postava nebyla jedna. Za tímhle stromem byl taky nějaký stín. A za támhletím jakbysmet. Jeden strejc z hospody říkal, že tu jednou v noci byl a něco ho chytlo za ruku! Bouřka konečně ustala, ale to ticho, co se po ní rozhostilo, bylo ještě děsivější. Bratr slyšel o to víc všechny podezřelé zvuky. A pak se ozvala rána. Jakoby sebou něco velkého a těžkého prásklo o zem. Pepa strnul. Ten les byl prostě divný. A najednou! Něco ho chytlo za ruku! Zběsile rukou zamáchal. Drželo ho to dál. Voják! Mrtvý, rozstřílený! Táhne mě k sobě do hlíny! Znovu prudce škubnul, ozvalo se trhavé rupnutí a sevření povolilo. Bratr nečekal ani vteřinu a vyrazil pryč. Hnal se bezhlavě lesem i polem. Nohy mu podkluzovaly na promáčené cestě. Až mu ve světle záblesku vzdalující se bouřky padl do oka velký vykotlaný dub. Skočil do něho. A tam ho přepadla únava a usnul přímo v té stoleté dutině. Tam jsme ho ráno našli. S natrženou košilí od trní, za které se chytil v lese rukávem.

Prokletý dům

Současná majitelka nám při prohlídce domu na rovinu sdělila, že s domem není něco v pořádku. Doslova řekla, že je prokletý. Ona si ho před třemi lety koupila s manželem, který před půl rokem zemřel. Opravoval střechu, spadl a svým zraněním podlehl. Nejdříve jsme si mysleli, že paní dům prodává, protože ji k němu pojí smutné vzpomínky, ale pak jsme si od sousedky, staré paní, která zde žije od svého narození, vyslechli celou historii domu…

Historie domu je v místě známá. Popíšu vám, co nám stará dáma vyprávěla. Její rodiče se znali s prvním majitelem domu, věděla tedy vše od úplného počátku. Dům byl postaven na přelomu minulého a předminulého století mladým mužem, který ho stavěl pro svou rodinu. Měli dvě děti a v tom domě se jim pak narodily další tři. Při posledním porodu však žena zemřela. Otec si našel novou manželku, taky vdovu, která měla dvě vlastní děti. Nová matka si k pěti vyvdaným dětem nevytvořila vztah a upřednostňovala ty své. Těch pět, kterým jejich maminka zemřela, zažívalo hodně ústrků, hlavně nejstarší dcera, která maceše fungovala jako služka.

Psychicky to neunesla a v šestnácti letech se oběsila ve stodole. Její bratr se při hádce s macechou neudržel a zabil ji lopatou. Skončil ve vězení. Otec zůstal s dětmi sám, nejstarší postupně odešly z domova a později, když už měl u sebe jen dvě nejmladší, se opět oženil. Když s ním jeho nová žena čekala dítě, zemřela při porodu i s miminkem, stejně jako první manželka. Muž se z toho pomátl a začal pít. Nejmenší děti si vzaly k sobě ty starší. Když zůstal v domě sám, usoudil, že je to dům, který za všechno může. Koupil ho mladý řemeslník, kterému nevadilo, co se v domě odehrálo. Žil v něm několik let, pak ale přišel den, kdy jeho pětiletý syn spadl ve stodole z trámu a zabil se. Rok nato zemřela dcerka na chřipku a do třetice žena opět při porodu. Kupce hledal muž opravdu dlouho, s cenou musel jít hodně dolů. Nakonec si dům koupili starší manželé.

Při jedné návštěvě dcery s vnoučaty došlo k dalšímu neštěstí. Tříletá vnučka spadla do studny a než ji vytáhli, utonula. Vzápětí zemřel majitel domu. Byl zdravý, vitální, ráno se ale neprobudil. Jeho žena nechtěla v domě zůstat sama, tak se opět prodával. Posledními majiteli se stali manželé, respektive paní, která nám dům právě nabízí. Když ho kupovali, na hrůzostrašné historky nevěřili. Jenže po dvou letech, kdy její muž zahynul pádem ze střechy, svůj pohled přehodnotila. A na rovinu nám řekla důvod. Chce mít čisté svědomí. My teď stojíme s mužem před velkým dilematem. Máme dům koupit, nebo ne? Láká nás to, ale zároveň se bojíme. Říkáme si, je to dům, neživá věc, to všechno zlé, co se v něm stalo, byla jen souhra náhod. Ale kdo ví, že?

Alchymista

Po studiích na vysoké škole jsem se vrátila do rodného kraje u Karlových Varů. S Prahou jsem zůstala ve spojení a pravidelně do ní jezdila pracovně. O místě, které se jmenuje Andělská hora, jsem hodně slyšela, nikdy jsem tam ale nezašla. Byla jsem úspěšnou ženou a podnikatelkou, tak mi na nějaké výlety nezbýval čas. Musím se přiznat, že i moje dvě děti v podstatě byly více u babičky, mé matky, než u nás doma. Já i můj manžel jsme totiž byli neustále někde na cestách a vydělávali velmi dobré peníze. Dětství dětí nám tak proběhlo mezi prsty, a ani jsem se nedivila, že si k nám, mně a manželovi, nevytvořily moc vřelý vztah. Zato svou babičku milovaly. S mými vnuky jezdily za ní, dokud žila, a nám stěží zavolaly.

Ještě jsme nebyli v důchodu, když manžel zemřel. Nečekaně na infarkt. Firma mi zůstala na bedrech a já se zamilovala do našeho zaměstnance, o dvanáct let mladšího, a vzala si ho. Bohužel. Jak se posléze ukázalo, byl to z jeho strany zištný počin, který se mně vymstil. Už po dvou letech jsem zjistila, že má milenku. Prožívala jsem doma muka a hádky, a nejspíš díky tomu se dostavily také moje zdravotní problémy. Děti se mi vysmály, kamarádky jsem neměla, život se mi hroutil. Ten den jsem byla v Praze, sešla jsem se tam s bývalou spolužačkou, která mě přesvědčovala, abych se rozvedla. Já ale nechtěla přijít o firmu, kterou jsme s mužem vybudovali. Domů jsem jela za tmy a v místech, kde jsem míjela zříceniny hradu na vysoké skále, se mi najednou porouchalo auto. Zvedla se navíc mlha a vrcholem všeho bylo, že se mi vybil mobil. Naprosto vyděšená jsem vystoupila z auta a běžela pro výstražný trojúhelník.

Když jsem ho objevila v kufru a zvedla hlavu, vykřikla jsem hrůzou. Stál u mě vysoký hubený muž, dlouhý plnovous, vypadal jako nějaký druid, co se vynořil z lesa. Byl podivně oblečen, než jsem se vzpamatovala, uchopil mě za ruku, podíval se mi pronikavě do očí a řekl podivnou češtinou, ať se nebojím zítřků, za dva dny potkám rytíře svého srdce, který mě zahrne láskou. Pak se dotkl kapoty mého auta a já jako zhypnotizovaná nasedla, otočila klíčkem a rozjela se. Trojúhelník jsem tam nechala. Po příjezdu jsem se s manželem pohádala tak, že mě napadl a já skončila na pohotovosti. Dva dny nato jsem vyhledala přes známé právníka, aby mi při rozvodu pomohl. Nemohla jsem uvěřit, když mě do roka a do dne požádal o ruku a dnes je to můj třetí manžel. Často na podivné setkání vzpomínám, na Andělskou horu chodím každý rok a hodně jsem se o ni začala zajímat.

Tak jsem se dozvěděla úžasnou věc, že na hradě bývala v sedmnáctém století alchymistická laboratoř, ve které pracoval alchymista a kouzelník Jakob Tentzel. Tady našel to správné místo pro své magické pokusy. Byl to snad on, kdo mi tehdy pomohl? Andělská hora podle esoteriků všech možných specializací vyzařuje mimořádně silnou energii. Proto také byla voda, která prýštila ze studánky na úpatí hory, léčivá. A za ní přicházeli poutníci. Dokonce v těchto místech stojí mezi dvěma lipami dodnes kříž.

Pověst nelhala

K babičce jsem jezdívala na prázdniny do malé vísky na Chomutovsku. Z okna pokoje, kde jsem spala, byl krásný výhled na zříceninu nedalekého hradu, kam jsme občas pořádali výlety spojené se sbíráním hub, malin, ostružin. Toho všeho bylo po cestě vždy dostatek a představa, jak nám babička udělá skvělé malinové nebo ostružinové knedlíky, byla lákavá. Ty knedle mohly hrdě konkurovat borůvkovým, jak byly skvělé. Babička nám vždy cestou vyprávěla různé historky a pověsti, které se vázaly k okolí. Na hradě samozřejmě bývala bílá paní, tou se nejspíš může chlubit každá taková historická památka, ale k podhradí, zejména ke statku, který tam kdysi stával, se vázala pověst, která se mi zvlášť líbila. Byla o prasátku, které na tom statku kdysi žilo. Nebylo zlaté, ale zlato přinášelo každému, kdo je uviděl. Stávalo se tak pouze na květnou neděli a v pravé poledne.

Ten příběh se stal před šestnácti lety. Tehdy jsme se sešli u babičky, která už byla velmi stará, a bylo jasné, že tu už dlouho nebude. Slavila neuvěřitelných devadesát let a její jediné přání bylo vidět pohromadě všechny své děti, vnuky a pravnuky. Bylo nás tolik, že jsme oslavu udělali v sále místní hospody, kde bývají zábavy. Od desíti jsme se postupně scházeli a sjížděli, abychom pospolu slavnostně poobědvali. Babička seděla na velkém křesle, obklopená květy, odbila dvanáctá a několik z nás stále chybělo. Samozřejmě to nebyli přespolní, ale ti, co to měli za humny. Mezi nimi i babiččin oblíbený vnuk, můj bratranec Štefan. Autobusem v jedenáct nepřijel, jeho přítelkyně potvrdila mobilem, že vyrazil na oslavu pěšky – zkratkou kolem hradu. Jeho dcera Miluška okamžitě vyrazila autem k bývalému statku, že se po otci podívá. Aby tak dostal někde v tom kopci pod hradem infarkt!

Na oslavu padl stín. V sále nastalo navzdory velkému počtu zúčastněných dokonce ticho. A do toho hrobového napětí najednou slyšíme halekat Štefana. Celý rozjařený vrazil do dveří sálu a z kapes začal tahat padesátikoruny. Kde jsi to vzal? ptali se všichni. A Štefan začal vyprávět neuvěřitelnou historku, jak na louce pod hradem uviděl prase. Bylo to selátko, růžové a milé. Radostně k bratranci běželo a kvičelo. Štefan pašíka poplácal po zádech a z kapsy vyndal sušenky. Sele je sluplo, otočilo se a upalovalo pryč. Snad trefí domů, řekl si Štefan a chtěl jít dál. Najednou ale kouká, že se v poledním slunci na zemi něco třpytí. Byla to naše padesátka, úplně nová. A vedle ní druhá a třetí. Bylo jich tam kolem plno. Štefan propadl zlaté horečce a začal si ládovat kapsy. Okolí dobře prohledal a pak spěchal na oslavu. „To bylo to prasátko z pověsti,“ radovala se babička, že konečně došlo na její slova. A její názor nezpochybnil ani argument, že jsou ty padesátky soudobé. Jak se na louku dostaly? Někdo asi rozbil svému dítěti prasátko, aby měl na pivo, a pak tam ty mince ztratil. Krátce nato se vrátila Miluška a oslava se mohla rozjet. Historka se roznesla po okolí, malého pašíka ale nikdo nepostrádal.

Byla jsem umučená?

Tenhle sen, se mi zdál několik let, až do puberty. Pak to náhle přestalo. Mamince jsem se to bála říci, byla inženýrka a nevěřila by mi. Poté byl několik let pokoj. Znovu to začalo, když jsem se seznámila se svým manželem. Nechtěla jsem si ho vzít, protože byl ženatý. Odjela jsem na dva roky jako zdravotní sestra do Afriky. Když jsem se vrátila, byl rozvedený a chtěl si mě vzít. Já ho stále nechtěla. Měla jsem tehdy poslechnout svůj vnitřní hlas. On však vytrval čtyři roky a stále mě prosil, abych se stala jeho ženou. Až jsem nakonec souhlasila.

Měl kamarádku, která v té době začínala s vykládáním osudu z křišťálové koule. Seznámila jsem se s ní a dělala jí společnost. Tato paní mě přivedla do minulých životů a já zjistila, že můj manžel mě zastřelil v koncentračním táboře. Přišlo mi to k smíchu. Jenže brzy se naše společné soužití s manželem dostalo na hranici psychického a fyzického týrání. Skrývala jsem následky týrání před rodiči. Jednoho dne jsem to ale nevydržela a svěřila se bratrovi. Ten to rodičům řekl. Otec neunesl, že jeho milovaná holčička takhle dopadla, trápil se a zřejmě následkem toho onemocněl rakovinou a zemřel. Za krátkou dobu nato zemřel i můj manžel na hypoglykémii na poli u naší chalupy. Ležel tam tři dny, než jsme ho s policií našli. Říkala jsem si, že zasáhl ze záhrobí můj otec, aby mi už nemohl ubližovat.

Chalupa byla týden po manželově smrti vykradená. A od té doby se to stávalo pravidelně. Cítila jsem tam všude manželovu nenávist a zlobu. Po dvou letech jsem se seznámila s mužem, který mě přemluvil, abychom na chalupě bydleli. Mezitím zemřela maminka steskem po mém otci. Můj bratr podnikal a naše vztahy se po smrti matky zhoršily. Zůstala jsem sama a neměla kromě přítele nikoho. Souhlasila jsem tedy s bydlením na chalupě. Dali jsme ji do pořádku a bydleli tam tři roky. Celou dobu jsme ale velmi silně cítili přítomnost mého bývalého manžela. Proto jsme chalupu nakonec prodali a koupili si byt ve městě. Já si našla práci v restauraci, a přítel začal podnikat.

Náš vztah se horšil. Z neznámých důvodů mě začal i tento muž nejprve psychicky a pak fyzicky napadat. Vyhledala jsem starou známou kartářku, která mě už jednou varovala před manželem. Dozvěděla jsem se, že i tento muž je jeden z těch, kteří mě týrali v koncentračním táboře. S přítelem jsem se rozešla a odstěhovala se na druhý konec republiky. Tam jsem byla najednou šťastná. Od první chvíle, kdy jsem do té vesničky přijela. Místní kostelík jsem vídala ve svých snech v dětství. Byly to takové zvláštní útržky, záblesky, ale byl to stoprocentně on. Když jsem to konzultovala s kartářkou, řekla mi, že jsem se zřejmě vrátila do místa, kde jsem v minulém životě žila, odkud mě do koncentračního tábora exportovali. Mám prý teprve nyní šanci najít dobrého a hodného partnera, protože se kruh uzavřel.

Křišťálový náhrdelník

Před několika lety jsem dostala od přátel k narozeninám náhrdelník z drobných kusů křišťálu. Měla jsem z něj náramnou radost, ale to jsem ještě netušila, že je to nejen hezký šperk, ale i dobrý kamarád a věrný pomocník. Od chvíle, kdy jsem jej začala nosit, jsem se cítila lépe a moje zdraví se dokonce zlepšilo. Aspoň testy u lékařky tomu napovídaly. Dokonce jsem našla v sobě takovou sílu, že jsem přestala kouřit a začala jíst zdravěji a pravidelně. Bylo neuvěřitelné, že jsem dostala dokonce chuť plavat a koupila si permanentku do místního bazénu. Děly se zkrátka se mnou neuvěřitelné věci. Říkala jsem v žertu, že to bude těmi kameny, co mám na krku, ale že by to bylo opravdu tak, mě ani ve snu nenapadlo. Až se stalo, že si moje dcera ošklivě zvrtla nohu.

Příští den měla mít veřejné vystoupení. Byla nešťastná, protože jí na té akci velmi záleželo. Ale s obvazem a kulhající? Ne!

„Mami, půjč mi ty své křišťály!“ prosila v zoufalství. „Třeba se opravdu stane zázrak!“

Půjčila jsem jí je, protože jsem si říkala, že ji to aspoň trochu uklidní, že by jí to ale skutečně pomohlo, to jsem nečekala. Na noc jsem jí omotala křišťály kolem chodidla. Dcera spokojeně usnula. Ráno mě ale čekalo překvapení. Dcera skákala jako srnka, po bolesti nebylo ani památky. Náhrdelník jí předal všechnu svou energii. Křišťály byly najednou bez jiskry. Když jsem si je pověsila na krk, začala mě bolet hlava. Rychle jsem volala kamarádce, která se v kamenech vyzná. A ta měla jasno hned. Je třeba křišťály očistit a nabít. A hned poradila jak. Několik dní jsem náhrdelník máčela v roztoku mořské soli a pak jej vystavila slunečnímu světlu.

V noci jsem si na radu kamarádky položila křišťály pod polštář. Nejenže se mi spalo lépe, a byla jsem skvěle odpočatá i tehdy, když jsem spala krátce, ale začala jsem mít zvláštní sny. V nich jsem se vracela do dávné minulosti, která ale korespondovala s mým současným životem. Najednou jsem chápala více své problémy, svůj úkol v životě, svou cestu jak žít dál. Ale tím to nekončilo. Opět na kamarádčinu radu jsem zkombinovala křišťály s ametystem a sny se změnily. Viděla jsem do budoucnosti. Nedaleké, tak maximálně dva dny dopředu jsem věděla, co se stane. Za roky jsem se tréninkem dopracovala k tomu, že vidím až dva měsíce dopředu. V rodině jsem si svými věštbami vybudovala respekt a získávám si i další klienty ve svém okolí, kterým se snažím díky svým schopnostem, které probudily kouzelné kameny, pomáhat.

Odměna za těžké životy

Každý druhý Evropan je dnes přesvědčen, že už tu jednou byl. Je to takový zvláštní trend, který jsem dlouho nemohla pochopit. Možná to je tím, že jsem vyrůstala v prostředí, které tyto názory zavrhovalo. Dnes už ale o těchto věcech přemýšlím. Stále více mých známých se podrobuje hypnóze, aby se dozvědělo více o své minulosti. Na jedné straně existují odborníci, kteří tyto hypnózy nedoporučují, je to ale spíše proto, aby se člověk, který se chce o sobě něco dozvědět, nedostal do rukou neodborníků, ale na druhé straně se významní psychiatři shodují v tom, že poznání minulých životů zbavuje člověka strachu ze smrti.