Ediční poznámka

Texty pořadů jsou přepsány ze zvukových záznamů uložených v Archivu Českého rozhlasu. Prošly standardní redakční úpravou a sjednocením podle současné pravopisné normy.

Kniha vznikla ve spolupráci s Českým rozhlasem

VLNY ŠTĚSTÍ ARNOŠTA LUSTIGA

aneb My jsme chtěli jiný svět Arnošt Lustig

Copyright © Eva Lustigová, 2020

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7361-7

„Čím jsem starší, tím častěji se vracím k prvním rokům práce v rozhlase… Moc toho nedovedu, ale za to málo jsem vlastně ze všeho nejvíc vděčen rozhlasu a dobrým lidem, kteří se nezištně dělí o to, co sami umějí, těm velkorysým, kteří vědí, že nikdo učený nespadl z nebe, a dovedou dát možnost i nováčkovi. A konečně těm, kteří už jsou tak daleko, že jim nesejde na vlastní slávě a naučili se pomáhat a vychovávají novou rozhlasovou generaci. Jsou solí tohoto podniku, o kterém by se toho dalo napovídat asi tisíckrát tolik, kdyby na to bylo místo.“

Arnošt Lustig, z pořadu Jak jsem se mĕl v rozhlase, 1962

Vĕnuji tyto texty všem cestujícím za svobodou.

Poděkování

Dĕkuji celé řadĕ dobrých lidí, kteří se na vzniku této knihy podíleli: Jiřímu Anderlemu za múzu frontispisu, Tomášovi Černému za možnost si o práci na knize průbĕžnĕ povídat a za pomoc se zpracováním jedinečných zvukových dokumentů, Evě Ješutové a Ivaně Zuranové z Archivu Českého rozhlasu za boží trpělivost s tvůrčím procesem, spisovatelům Pavlu Kouhoutovi a Karlu Hvíždalovi za zarámování knihy do kontextu doby texty, které mohli napsat jen oni, Alexandře Kocábkové za vytrvalost hlasové nahrávky přepsat s plným nasazením, Karolínĕ Štorkové za schopnost otvírat dveře a doladit poslední detaily, Milanu Pokornému za důslednou, analytickou a celistvou zpĕtnou vazbu a jazykovou redakci a hudebnímu talentu a producentovi Karlu Vágnerovi za rezonanci, která stále vyzvání; nakonec pak zásadnĕ za podporu, synergii a důvĕru Euromedia Group, jmenovitĕ Filipu Hladíkovi a Antonínu Kočímu, a za spolupráci a zpřístupnĕní záznamů z Archivu Českého rozhlasu Lucii Wittlichové a Radimu Kolkovi z Radioservisu.

Eva Lustigová

editorka knihy, zakladatelka

Nadačního fondu Arnošta Lustiga

Dopis na onen svět

Arnoštku,

už nejednou mě napadlo, že jsi to Ty, a ne já, jemuž měl Osud dopřát víc času, abys stačil předat příštím generacím podrobnou zprávu o neštěstí, jaké přinesly lidstvu obě dvě nejhorší totality dvacátého století, Tebou na vlastní kůži prožitá nacistická, jež si ve výsledcích nezadala s bolševickou;

co jsem Tě poznal – a brzy to bude od konce druhé světové války sedmdesát let! – nepřestals nikdy být svědkem i zpravodajem velmi pokročilého pokusu vyvraždit do posledního dítěte všechny Židy, jeden z nejstarších národů naší planety,

při nesčetných setkáních nás obou jsem Tě nikdy nezažil skleslého, natož otřeseného tím, že máte být do jednoho vyhubeni, jako by v Tobě ožívali ti nespočitatelní už zavraždění – doslova sálala z Tebe chuť žít i bojovat také za ně;

těm právě navždy umlčovaným jsi každou napsanou větou i každým vyřčeným slovem vracel čerstvě vyříznutý jazyk, takže když mě Tvoje dcera poctila přáním, abych napsal předmluvu k této knize, byl jsem víc než poctěn, byl jsem, Arnoštku, dojat,

že mohu uvést Tvé vybrané staré texty, které mám rád pro „sílu jejich křehkosti“, jak jsem to kdysi nazval, tím větší bylo překvapení a radost, když jsem poznal, že tyhle neznám a budu se podílet na jejich novém vynoření z hlubin onoho času;

když jsme v polovině minulého století zjišťovali, že směřujeme už ke druhému masakru, jemuž jiní podvodníci nasadili masku ctihodného vědce Karla Marxe, zakrývajíce po nacistických koncentrácích tentokrát sovětské gulagy, a my jsme se začali sami vytahovat z jejich krvavého bahna „za vlastní límec“,

jaké štěstí, Arnošte, že jsme to stihli, štěstí, které bych zkazil, kdybych tu křehkost a také stručnost pohřbil závalem plytkých slov, takže Ti svůj vzkaz do věčnosti posílám

touhle jedinou větou rozvitou,

navždy Tvůj Pavel Kohout,

dosud na tomto světě, v Praze, 30. 9. 2020.

Geneze knihy

Myslím na Arnoštův odkaz. Na krbu ve vedlejší místnosti stojí jeho psací stroj CORONA, Made in USA. S českou klávesnicí. Ani nevím, kterou z mých literárních sester na Coroně Arnošt vykouzlil nebo kdo na něm vstal z popela.

Právě řádí nový koronavirus. Konečně se dostávám ke knížce, která povede čtenáře Arnoštovou stopou v Československém a později Českém rozhlase. Jména psacího stroje si všímám až ted’.

O rozhlase jsem doma slýchala mezi řečí. Ze studenta žurnalistiky, ještě nedávno otroka odsouzeného k smrti v koncentračních táborech, se v této úctyhodné instituci v roce 1948 vyklubal redaktor. Zde si budoval základy spisovatele a scenáristy světového renomé a také kamarádství přesahující život s Ludvíkem Aškenazym a Otou Pavlem.

V jeho odkazu zastává práce v rozhlase zásadní místo. S průkazem č. 1268 sem vstupoval jako do jakéhosi „domu vrácené ozvěny“ (ten původní „dům vrácené ozvěny“, o kterém napsal autobiografický román¹, stojí nedaleko, v Libni).

„Učil jsem se od začátku od těch nejlepších a byla jich celá řada. Všechna ta slavná a známá jména, která člověk znal z poslechu, se tady měnila v živé lidi, se všemi jejich přednostmi i nedostatky. (…) Bylo to všechno krásné, ba snad ještě více, je-li to možné stupňovat…

Rozhlas je veliká tvůrčí dílna, kde pracují stovky lidí pro miliony dalších. Materiál, z něhož se tu tvoří, je jeden z nejvzácnějších. Jeho hodnota se nedá vyvážit zlatem ani vzácným kamením. Je to hodnota lidské důvěry, vzdělanosti a citového obohacení. Tuto důvěru rozhlas má. O tom jsem se za těch deset let rozhlasové práce přesvědčil.”²

Poslouchám a pročítám si pořady, které mě v badatelně Archivu Českého rozhlasu zaujaly. (Bylo by možné si někdy domyslet, že se pro mě tato místa na Vinohradské ulici jednou stanou místy nejmilejšími?)

Vybírám. Ve dne v noci. První týdny karantény, vlastně až dodnes, mě knížka drží nad vodou. Mezitím si někdy pročítám Poetiku (Aristoteles byl jeho láska a tuto knížku Arnošt miloval: „To je kniha, která, i když jí nerozumíš, v tobě zmobilizuje přemýšlení o spisovatelství.“³). Arnošt dal i na Platona. K tomu se dostanu až po pandemii. Číst se bude věčně. Literatura je přeci „citovou pamětí člověka, vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“⁴.

A dozvídám se.

Psal se červenec 1949, Arnošt plánoval odjet na dvouměsíční zájezd do státu Izrael „z velmi důležitých osobních důvodů“. Prosil svého zaměstnavatele „o laskavou zápůjčku Kčs 10.000“. S penězi v kapse a o čtyři neděle později, 28. července 1949, dvaadvacetiletý Arnošt slibuje v Nahariji věrnost vojačce Hagany Věře Weislitzové z Moravské Ostravy.

Zjišťuji ale také, že krátce předtím, 1. 5. 1949, po šestiměsíční zkušební lhůtě, se započítaly 2 roky a 5 měsíců koncentračního tábora do revize nového propočtu Arnoštovy „předchozí praxe“ (o této „praxi“ Arnošt říkal, že by vystačila na několik životů). Z této doby jsem z jeho zpravodajství v badatelnĕ s lítostí nic nenašla. Ani zprávy, které do rozhlasu posílal z obleženého Jeruzaléma, ještĕ když byl novinářem na volné noze, také pro Lidové noviny a Zemĕdĕlské noviny v roce 1948, protože je četli hlasatelé, jejichž jména jsem nedohledala. Tehdy do Izraele z Československa odletĕl 4. července 1948 letounem typu Dakota společnĕ s Ludvíkem Aškenazym a podplukovníkem Antonínem Sochorem, slavným velitelem samopalníků 1. československého armádního sboru v SSSR za druhé svĕtové války.

Bádáním přináším i něco do truhly rodinných tajemství. Arnošt spoluorganizoval estrády pořádané jinými podniky než Československým rozhlasem a účinkoval na nich. Dostal důtku s výstrahou. (Sám o sobě šířil, že byl velice divoké dítě a že trvalo, než se zkrotil.) V těch letech bydlel v garsonce bez kuchyně v Přemyslově ulici na Praze 3 s manželkou a dvěma malými dětmi (já byla to menší). Po nocích psal – někdy v koupelně na prkně přes vanu, aby rodina mohla spát, někdy v rozhlase, mezi druhou a osmou. Psal povídky do sbírek Noc a naděje a Démanty noci. (Za ty obdržel prestižní ocenění včetně pasování na rytíře řádu Marka Twaina v roce 2011, ale to do truhly nepatří.)

Nacházím zvukový záznam s jeho „přiznáním“ k literárním začátkům včetně vysílání první povídky Noc ve světové premiéře. (Psaní bral jako „zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu.“⁵)

Arnošt ke mně promlouvá svou osobitostí ve více záznamech, než jsem považovala za možné. Je náročné vybírat. Držím se zkrátka a na seznam začleñuji literární reportáže z dávných let, tvorbu a rozhovory ze všech let kromě jedenadvacetiletého exilu po invazi vojsk Varšavské smlouvy roku 1968. Byla by škoda tyto věci nechat ležet, když proudí jeho podstatou – „to dobré v člověku se projevuje činem“⁶; smysl života je život sám. Čas nelení a prohlubuje Arnoštovy pohledy na jeho leitmotivy – „odvěký zápas člověka mezi dobrem a špatností, navenek i v sobě“⁷, vnímání svobody a lidské důstojnosti. („Naši tragickou existenci pomůže unést jen důstojnost, kterou vtiskneme našemu údělu“.⁸)

Nacházím humanistu („Každý jednotlivý člověk je nenahraditelný… Bez jediného starce, dítěte, muže nebo ženy je život všech ostatních chudší“⁹), optimistu („Naděje je pocit ze všech nejlepší, které člověk zná“¹⁰). Vidím před sebou člověka, jehož krédem bylo

„Žij a nech žít“ včetně té „posvátné trojice těla, lásky a duše“¹¹. A to pro něj znamenalo psát. Věřil, že všechno ještě dopíše. Kromě toho nenapsaného zanechal v pozůstalosti osm filmových scénářů, korektury k Miláčkovi a nepublikované spisy.

Patřil mezi lidi, kteří chtěli „jiný svět” rodící se nejen pražským jarem v roce 1968: „Chtěli jsme jiný svět… Já bych začal od konce války, kdy lidé v mém věku a samozřejmě já sám taky byli velice zklamáni světem, který byl. Byl to svět, který se pral, svět nacionalismu, svět vražd, svět nespravedlnosti. To znamenalo nejen rozbít starý svět, ale postavit svět nový … Za ty dvě desítky let se ukázalo, že nestačí dobrá vůle, že od programu a od dobré vůle a od snah k vybudování lepší, spravedlivější společnosti není tak jednoduchá cesta. Že dobrá vůle musí být propojena s vědou, s vědeckým poznáním.“¹²

Narážím i na vlny štěstí, na kterých Arnošt připlouvá do cyklu Antikvariát s Břetislavem Rychlíkem v roce 1992.

„Život je, jako když hrajete ruletu. Existuje taková teorie štěstí. Malých vln štěstí a velkých vln štěstí. Když prožíváte velkou vlnu štěstí, uvnitř té vlny jsou malé vlny štěstí, které vás můžou opustit. Ale ta celá velká vlna jde dopředu. Takže já myslím, že teď jsme v takové situaci velké vlny štěstí, v které několik malých štěstí klesá. Prohráváme, přesvědčujeme se o vlastních chybách, o vlastních omylech. Ale ta velká vlna je dobrá.“¹³ To řekl po návratu z exilu, z něhož všechny cesty vedly do Prahy a na Václavák, který musel vidět, aby nezemřel. (V Jugoslávii, kde jsme na „cestě do Prahy“ rok bydleli, se ze všech cest vedoucích do Prahy stal rodinný vtip. Předchozí rok emigrace v Izraeli nikdo nevtipkoval. Nakonec jsme ještě byli dvacet let „na cestě do Prahy“ ve Spojených státech.)

Přípravou knihy proplouvám vlnami, ve kterých je Arnošt a jeho „nehrdinští, obyčejní lidé, které osud, dějiny nebo náhoda staví před rozhodnutí, kterým se nelze vyhnout“¹⁴. Jako refrén času z nich zaznívá otázka: Co je v životě nejdůležitější? I poznání, že „soudcem člověka je jeho svědomí“¹⁵.

Škoda, že se pořady ze čtyřicátých a raných padesátých let nedochovaly. Zřejmě byly skartovány během normalizace, tak jako Arnoštův román Miláček, vydaný v roce 1969. I tak toho mám z rozhlasového archivu požehnaně, mohu do knihy zakomponovat to výstižné a moje štěstí je trvalé. (Snad nepřichází jen okamžik iluze.) Původně se kniha měla jmenovat Hlas Arnošta Lustiga. S titulem je to nakonec jinak. Arnoštův „hlas“ – duše – spočívá v jeho pravdě. V rozhovoru po Sametové revoluci říká:

„Já nejsem filozof, ale pravda mě fascinuje, pravda pro mě má ohromnou sílu… Bez pravdy bych byl strašlivě chudý, zatímco s pravdou můžu být jinak chudý, ale zároveň ohromně bohatý… Pravda znamená nezkreslenost věcí, poctivost. Člověk potřebuje pravdu pořád, je jako slunce, jako kyslík, a když se zbavíš slunce a kyslíku, tak odumřeš.“¹⁶

Nepoznávám Arnoštův mladý hlas (hlas vzpomínky, život, dech a prázdno bez něj). Když s Tomášem Černým slyším jeden z raných záznamů, říkám mu, že to bude omyl. Pak ale poznávám jeho „psyché“ – „to vznešené v člověku, co nemá žádné zvíře, ačkoliv to taky nevíme, a co není nikde ve vesmíru, jenom na zemi… ale dokázat se to nedá. Je to jako Bůh.“ ¹⁷ Poznávám ten kousek duše, o který se Arnošt ve svých literárních i dokumentárních příbězích chtěl podělit.

V nové knize nacházím to své. Jeho pravdu? Snad. I tvář, srdce a duši popsané sluncem času (co vráska, to vzpomínka). Letí se mnou jako motýl z krajiny jím obývané. A šeptá mně křídly: „Bývám na slunné straně stezky tvého spánku.“

Potěšilo by mě, kdybyste i vy, vážení čtenáři a posluchači, v těchto rozhlasových stopách našli něco svého.

Eva Lustigová, 14. květen 2020

1 Arnošt Lustig: Dům vrácené ozvěny. Mladá fronta, Praha 2019.

2 Arnošt Lustig: Jak jsem se měl v rozhlase. Československý rozhlas, 1966.

3 Arnošt Lustig: Zpověď. Multisonic, Praha 2008.

4 Arnošt Lustig: Eseje. Vybrané texty z let 1965–2000. H & H, Praha 2001.

5 Je-li jeden člověk v lágru, jsou v lágru všichni lidé. Rozhovor Ladislavy Chateau s Arnoštem Lustigem. Tvar, 3. 8. 2014.

6 Arnošt Lustig: Démanty noci. Naše vojsko, Praha 1958.

7 Rozhovor se zaťatými zuby. Rozhovor Markéty Mališové s Arnoštem Lustigem. Literární noviny, 3. 3. 2011.

8 Je-li jeden člověk v lágru, jsou v lágru všichni lidé. Rozhovor Ladislavy Chateau s Arnoštem Lustigem. Tvar, 3. 8. 2014.

9 Arnošt Lustig: Eseje. Texty z let 1965–2000. Mladá fronta, Praha 2009.

10 Tamtéž.

11 Arnošt Lustig: Kamarádi. Mladá fronta, Praha 2008.

12 Rozhovor s Arnoštem Lustigem a Janem Procházkou. Československý rozhlas, 5. 2. 1968.

13 Antikvariát Břetislava Rychlíka. Rozhovor s Arnoštem Lustigem. Český rozhlas Brno, 1992.

14 Arnošt Lustig: Noc a naděje. Československý spisovatel, Praha 1966.

15 Soudcem člověka je jeho svědomí. Rozhovor Jany Bednářové s Arnoštem Lustigem. Noviny, 14. 6. 1992.

16 Nejhezčí schopnost mezi hvězdami. Dokumentární kompozice. Československý rozhlas, 23. 12. 1989.

17 Dva v Africe. Rozhovor Jiřího Suchého a Jiřího Anderleho s Arnoštem Lustigem a Terezou Duchkovou. Český rozhlas Dvojka, 9. 3. 2012.

Z hlubin: de profundis

„Exil vezme člověku skoro všechno, ale jenom na začátku. Potom mu už jenom přidává.

Obohacuje ho. Umožní mu očistit se, vrátit se k podstatnému, k tomu, co v něm bylo zahlušeno všedností.“

To jsou slova, která po návratu z exilu pronesl rozhorleně, ale s úsměvem ve svraštělém obličeji, kterému dominovaly dvě svislé hluboké rýhy nad nosem, Arnošt Lustig. A v tomhle případě výrok římského dramatika Tita Maccia Plauta někdy ze třetího století před naším letopočtem, „nomen atque omen“, jméno znamená znamení, skutečně platí. Lustig přeloženo do češtiny znamená veselý a takový Arnoštek, jak se mu říkalo, ač strávil tři roky v koncentračních táborech, nebo možná právě proto, skutečně byl. Rozhodně nebyl škrhola a škarohlíd, humor nikdy neztratil – každého chlapa oslovoval „bejku“. Ani necítil zášť vůči Němcům: „Když jsem viděl, jak celí otrhaní s kusem bílého hadru pochodují do zajetí, říkal jsem si, kdyby neměli uniformy, myslel bych si, že to jsou Židé, které vedou do Osvětimi.” Ze života se od té doby, co se vrátil z pekelné pasti, každý den nefalšovaně a někdy až zběsile radoval a jeho veselé oči labužnicky pookřály, jakmile zaregistrovaly přitažlivou ženu.

Byl to první spisovatel, kterého jsem osobně poznal, někdy v roce 1959, a zároveň jediný, kterého jsem doprovázel v posledních měsících jeho života, kdy byl trýzněn zhoubnou chorobou, až do počátku roku 2011. Ještě dnes vidím, jak mu nedlouho před smrtí otekly nohy, že jen vratce došel na záchod, a vzpomínám na něj s upřímným smutkem. Do poslední chvíle mi bylo příjemně v ovzduší jeho slov, která měla skoro vždy vyšší účel.

Poprvé jsme se setkali asi rok po mé maturitě, kdy jsem už cílevědoměji psal a kul plány, jak nějaký text zveřejnit. Navštívil jsem proto redakci nového časopisu Mladý svět, protože tam měl v kulturní rubrice prózu na starosti autor povídek z terezínského ghetta Noc a naděje a Démantů noci, které mě zaujaly svou opravdovostí. Jako dnes vidím redakční místnost v druhém patře ve starém měšťanském paláci v Panské ulici č. 8 v Praze, kde na stejné adrese, jen v zadním traktu, dříve sídlily německé renomované noviny Prager Tagblatt. Pracovny redaktorů vznikly provizorním rozdělením sádrokartonovými stěnami původní, nejspíš hodovní místnosti či salonu, což prozrazovaly přerušované štuky na stropě.

První ze čtyř stolů hned za vstupními dveřmi vlevo patřil Arnoštu Lustigovi a byl plný naštosovaných papírů a knih. Nesměle jsem se představil a pana spisovatele požádal, jestli by nebyl tak laskav a nepřečetl si dvě mé povídky. Lustig si mě nejprve chvíli bedlivě prohlížel a pak bodře utrousil: „Dej je sem a přijď za týden!“ Ve stanovený den jsem se dostavil, on něco urputně ťukal do starého stroje Underwood, a když mě uviděl, rozjařeně pravil: „Piš!“ – a podal mi svazeček redakčních papírů s hlavičkou MS. Pýřil jsem se zažehnutou nadějí.

Teprve mnohem později mně došlo, že povídky nečetl a že takhle to dělal asi s každým, kdo ho přišel otravovat. Čas si škudlil na psaní. To jsem už ale seděl v redakci Mladého světa sám a měl jsem dojem, že ty stohy papírů na svém stole zanechal i svým následovníkům, aniž se jich kdy někdo dotkl. Co ale po něm ve stole zbylo určitě, protože se to bál přinést domů, byl obsah dolního šuplíku. Ten byl plný amatérských fotografií pohledných žen, pořízených někde u moře. Některé ty dobře rostlé dámy byly v bikinách a jiné bez nich. Ze šuplíku zmizely až po srpnu roku 1968, kdy redakci obsadila sovětská armáda: fotografie nahých Lustigových krásek si odnesla jako válečnou kořist. Jinak se neztratilo nic, jen v místnosti grafiků jsme našli překousnuté dvě stěrací pryže.

Jenže ještě předtím, než došlo k okupaci, jsem na přelomu let 1967 a 1968 vedl s Arnoštem Lustigem a se spisovatelem Janem Procházkou po jejich návratu z Izraele po šestidenní válce rozhovor o nenormalitě české politiky. Pasáž o Izraeli cenzura nepustila, ale přesto šlo o jeden z prvních mediálních výstupů, kterými začalo tzv. pražské jaro. Rozhovor vyšel v Mladém světě dne 17. února 1968, tedy pár dní před zrušením cenzury, a jmenoval se Neříkáme nic jiného, než co si myslí paní, která uklízí, než co si myslí obyčejní lidé.

Byl to po lednovém článku Josefa Smrkovského v Práci Oč dnes jde a vystoupení Eduarda Goldstückera v Československé televizi třetí svobodný projev.

Ale zpět k Izraeli. O něm jsme si povídali s Arnoštkem, s kterým jsme si už tykali, často, protože do Tel Avivu odletěl jako reportér Lidových a Zemědělských novin a Věstníku židovské obce poprvé hned v roce 1948, když tam zuřila arabsko-izraelská válka. Tam se seznámil se svým důležitým přítelem a mentorem Ludvíkem Aškenazym, o kterém říkal, že to byl „literární kus v akci“. Když se potkali v rozhlase, Aškenazy mluvil jen polsky či německy a česky se teprve učil. Podle Arnoštka nesnáze s češtinou překonal rychle a výborně, ale nikdy nepsal. Byl poctivý a nedotčený jazykovými klišé. Všechny své rozhlasové pořady, knihy a hry diktoval, aby slyšel melodii jazyka. Byl nadán pomalou pílí. Nikdy nenapsal ani řádku ručně a na stroji psát vůbec neuměl. Byl zcela odkázán na melodii češtiny, stejně jako ruský režisér Jurij Ljubimov, když režíroval hry v zahraničí. Ta pomalá Aškenazyho píle vyplývala z toho, že texty v sobě nechával dlouho zrát a potřeboval jim naslouchat alespoň vnitřním uchem, teprve pak dosáhl kýženého efektu. A podobně tomu bylo i v exilu, v Brixenu, kde žil se svou manželkou Erikou, dcerou spisovatele Heinricha Manna, bratra Thomase Manna. I v Německu, kde se živil hlavně psaním rozhlasových her, všechny texty diktoval, jak se mi sám svěřil. Byl vehementně zavilým nepřítelem ručního psaní a zřejmě i sezení – při diktování chodil.

Už při první cestě do Izraele se Arnoštek zamiloval, a proto na tu cestu rád vzpomínal. To, že do Izraele přiletěl letadlem plným českých zbraní, které tehdy pomohly Izraeli vyhrát první válku, pro něj nebylo tak důležité jako setkání s Magdou, vyprávěl o ní i po létech dychtivě s jiskrou v oku. „Šli jsme jednou s Aškenazym po ulici v Jeruzalémě, začala střelba a on mě poslal do jednoho baráku, aby nás tam ukryli, řekl: Běž rychle, dokud střelbu slyšíš, není ještě tak nebezpečná. Z okna toho domu se dívaly dvě ženy a žasly, že jsme ještě na ulici. Ta ulice se jmenovala King George Avenue. Jedna z nich přišla otevřít a jmenovala se Magda. Krásná holka, baculatá, hladká. Pozvala nás dovnitř, Jeruzalém byl obležený, holky neměly co jíst, ale měly půlku tvrdého chleba, který nešel skoro ani krájet, půl flašky červeného vína a gramofon na kličku s jednou deskou. Byla na ní písnička z filmu René Claira Pod střechami Paříže v německém jazyce: In Paris, in Paris sind die Mädl so schön. Začali jsme tančit, bylo vedro a granáty nad domem stále svištěly. Sblížili jsme se. Ve čtyři hodiny tahle Magda, která byla celou noc příjemně vstřícná, svolná a roztomilá, se rychle oblékla do uniformy, vzala si pistoli a samopal a řekla mi: Čeká na mě snoubenec. V ten moment akorát pod oknem zatroubil džíp. Jen jsem se ještě stačil zeptat: A kdo to je, ten tvůj milý? Ona odpověděla: Velitel severní fronty. Ta noc byla nádherná. Tělo reaguje i za války normálně, jen mozek ti říká, pospíchej, za chvíli můžeš být mrtvý.“

Podle téhle dívky později Arnoštek napsal román Miláček. Magda pocházela původně z Maďarska a pašovala Židy do Palestiny za spolupráce Raoula Wallenberga, který jim a řadě dalších v Budapešti vystavoval švédské pasy. Jejího manžela za to Němci pověsili a Wallenberga za to Rusové zabili v gulagu. Po deseti letech ji Arnoštek znovu potkal, měla malý krámek a prodávala upomínkové předměty: z neohrožené bojovnice inkarnovala v malou, baculatou, usmívající se prodavačku a vypadala prý jak satmaři v Brooklynu.

Arnošt Lustig byl celý život velký fešák, zamlada měl vlnité vlasy, řádný nos, žádnou záděru, jak o něm říkal Hrabal, dbal na své oblečení, rád nosil kožené bundy a šátek místo kravaty. V zimě býval omotán několikametrovou bílou šálou, pod kterou visel většinou nápadně dlouhý černý zimník. Vypadal jako hollywoodský herec. Takhle oblečený byl i v televizním studiu, v němž Josef Klíma nahrával rozhovory do svého pořadu. Potkali jsme se ve dveřích: Arnošt vycházel rázným krokem, jako kdyby jen měnil jeviště mezi jednotlivými výstupy, a já napjatě čekal na to, až zhasne červené světlo, abychom mohli jít dovnitř. Bylo to koncem roku 2009.

Tady musím vyprávění na chvíli přerušit a vysvětlit, jak jsme se potkávali v mezičase. Od interview pro Mladý svět jsme spolu ještě vedli jeden rozhovor po jeho desetileté emigraci pro knihu České rozhovory ve světě. Znovu jsme se pak setkali po dalších deseti letech na střeše New York University. To už byl krátce na trhu i anglický překlad Dálkového výslechu, mého rozhovoru s Václavem Havlem, Disturbing the Peace, který vydalo nakladatelství Alfred A. Knopf. A protože věděl, že už vyšly mé rozhovory i s filozofem Bělohradským, hercem Landovským a že mám hotový rozhovor s knížetem Schwarzenbergem, jakmile mě uviděl, posteskl si: „Se mnou se znáš nejdýl, bejku, a kašleš na mě. Kdy uděláme spolu rozhovor?“ Padli jsme si do náručí a já mu slíbil, že se do toho pustíme brzy.

Slovo jsem ale nedodržel, protože Arnoštek po sametové revoluci pendloval stále mezi Washingtonem a Prahou, a kdykoli přijel, dával interview jako na běžícím pásu do všech možných médií. To byl hlavní důvod, proč jsem práci na knize začal oddalovat. Měl jsem taky strach, že bych se s tím lomozil, že by bylo marné ho donutit k soustředěnější práci, že si se mnou bude hrát jako kočka s myší, že rozhovor nezvládnu, že ho v jeho ajfru neukočíruji a nanejvýš ho donutím k sžíravé ironii.

Byl všudypřítomný a rozesmátý, šéfredaktoroval českou mutaci Playboye, byl obklopen krásnými ženami. Asi se potřeboval vybouřit ze smutku. Mohl jsem na dálku sledovat, jak s novináři zachází, jak je trýzní: jakmile se mu nějaká otázka nelíbila, místo odpovědi chrlil vtipy nebo se jen tak halasně chvástal či pěl chvalozpěvy na kamaráda Otu Pavla. Jeho zásobárna historek a vtipů byla neomezená a vyprávěl je s chutí: oči mu přitom rouhačsky zářily. Nepřišel jsem na to, jak z něj tuto zaběhlou machu vyvrátit. Dokonce to došlo tak daleko, že jsem se mu snažil při různých příležitostech zbaběle vyhýbat, přecházel jsem před ním na druhou stranu ulice, na recepcích jsem se držel vždy na druhé straně sálu, než byl on. Jen v televizním studiu u Josefa Klímy jsem neměl kam utéct. Veselý Arnoštek, jakmile mě zmerčil, vyjel na mě: „Bejku, jsem po čtvrtý chemošce, máš poslední šanci.“

Zatrnulo ve mně, nepatrně jsem couvnul, ale oba jsme v ten moment cítili, že máme vůči sobě dluh, který bychom si měli splatit, než kvůli té kalvárii bude pozdě: síly mu valem ubývaly. Domluvili jsme se rychle. On mi slíbil, že si udělá čas, a já si zase vynutil, že mi za celou dobu neřekne jediný vtip. Slíbil jsem mu za to půlku honoráře a snad hned druhý den jsme začali, bylo mu třiaosmdesát. Bavili jsme se, byť někdy i překotně, neohrabaně a strastiplně, o životě, tedy i o erotice, a hlavně o psaní a o padesátých letech. Nikdy ale nezlořečil, nemyslel černě nebo nenávistně. Arnoštek u toho i v nóbl restauracích popíjel pouze vodu přímo z lahví, jak mu poradili lékaři, aby nechytil ze špatně umyté sklenice infekci. Chemoterapií měl rozhozenou imunitu.

Zajímalo mě, proč vstoupil do komunistické strany, připravoval v Československém rozhlase pořady jako Hrajeme Závodu 01 Antonína Zápotockého za splnění Gottwaldova pětiletého plánu, souhlasil s popravou Milady Horákové a proč i na IV. sjezdu spisovatelů, kde pánové Kliment, Klíma a Kundera pokládali fundamentální otázky, se držel zkrátka. Přiznal se mi, že v roce 1945 se mu komunismus líbil a to platilo celou dobu, co pracoval v rozhlase, kde se naučil psavé řemeslo. „Zaprvé to bylo proto, že komunisté v lágrech byli jedni z nejdůslednějších bojovníků proti nacismu… To jim v mých očích připisovalo body… Mě spíš v těch prvních letech po válce zaskočily informace o tom, že se němečtí akcionáři IG Farben podíleli na výnosech z prodeje leteckého benzinu, který spotřebovaly americké a anglické bombardovací letouny při náletu na německá města, a že američtí akcionáři německého válečného průmyslu třetí říše čerpali dividendy za výrobu zbraní, kterými se střílelo po amerických vojácích.“

Žil ještě válkou a vítězům věřil. Vžít se do pocitu devatenáctiletého kluka, který se vrátil z otroctví, v němž se denně díval do zkrvaveného chřtánu smrti, do živoucího života, jenž mu náhle připomínal zázrak, bylo pro mě veskrze nemožné. Sám jsem si z války pamatoval jenom květnové dny, které jsem ve čtyřech letech vnímal jako barevný film se šťastným koncem.

K svému selhání ve zvichřených padesátých letech, kdy pracoval v rozhlase, se ale Arnoštek těsně před smrtí znovu vrátil, protože ho to stále hnětlo. Řekl mi: „Teprve když jsem přišel domů, byl sám se sebou, řekl jsem si: Člověče, jak můžeš zvednout ruku, že souhlasíš s popravou člověka, kterého vůbec neznáš? A to mě od té doby straší.“

Díky tomuto rozčarování sama ze sebe, kdy uzřel, že participace na mystickém zážitku kolektivního souhlasu je sice opojná, ale zároveň silně nebezpečná, zabránil později vyhození děkanky na univerzitě, kde učil. Odvyprávěl jim bez uzardění příběh svého selhání, kolegové vystřízlivěli a od odvolání ustoupili. Přesvědčil mě a já v sobě zapudil pocit jeho mladistvého zrádcovského nimbusu.

I ke svým postojům v letech 1967 a 1968 se vrátil a předložil mi přepis rozhovoru, který dal na přelomu těchto let Československému rozhlasu, na který nedal nikdy dopustit. Hovořil v něm o konfliktu spisovatelů s režimem: „Angažovaný autor se řídí hlasem svého srdce a svého rozumu a tím, že má při veškeré skromnosti jediné sebevědomí, nebo respektive jediný pevný bod sám v sobě. Že to, co se líbí a nelíbí jemu, se patrně líbí a nelíbí okruhu podobných lidí, jako je on.” A právě tento hlas ho pobídl odejít do exilu.

Přes bolesti, které už měl Arnoštek v posledním roce života neustále, cestoval. Když jsem ho před jeho cestou do Číny doprovázel do banky, zastavoval po každých pár metrech a chytal se za břicho. Naposled byl na Kypru, z něhož se láskyplně díval na vzdálené břehy Izraele, kde se lidé zdraví slovy Ma šlomo, doslova přeloženo: Jaký je jeho pokoj? V jeho pokoji panoval dozajista šalom, což je slovo, které neznamená jen mír, ale i úsilí dobrat se míru, a to neodpáratelně v něm bylo. Dosahoval toho tím, že nikdy nedokázal přeskočit okliku, která vede od mluvení k hlasitému mlčení: ke psaní. V době, kdy jsme si spolu začali povídat, zažil i druhý zázrak: mohl se vrátit z exilu do Prahy, kterou bezmezně miloval stejně jako české ženy a byl z nich zase bonvivánsky nadšený. Nikdy jsem v něm ani v této době nezaznamenal stín nevole. Působil přesvědčivě a někdy až zajíkavě vroucně, zdálo se mi, že už nemá důvod, aby něco důležitého zapřel. „Ne, stáří vztah k erotice nemění. Touha zůstává stejná, jen vitalita těla není táž. Taky nevím, jestli produkce všeho, co erotika zahrnuje, je táž, to nevím, protože to nevážím ani neměřím, ale vím, že touha, která se projevuje vzrušením a intenzitou prožitku, je stejná, pokud není intenzivnější, a také ji víc oceňuji.

Stáří touhy neumenšuje a prožitky vnímáš silněji: chvějí se ti i kořínky řídkých vlasů.“

Jindy ještě zaníceně dodal: „Vytvořil jsem si takovou srandovní teorii, že tajemství sexu zůstalo v ráji, proto ho neznáme. Snažíme se ho jenom objevit… Sex je poezie těla a láska je poezie duše.“

Bylo zajímavé pozorovat v jeho vráskami popsané tváři vášeň, s jakou tato slova pronášel: dotvářela jeho slova. Pokud měl žádostivé publikum, které mu dodávalo energii, byl schopen hovořit třeba dvě hodiny se zřetelnou vitalitou a přesvědčivostí jak v češtině, tak v angličtině. Pak ale rychle zvadnul a usnul, nemoc ho den ode dne víc ujařmovala a vysávala z něj život. Bylo zřejmé, že ústa smrti se chystají k poslednímu polibku.

„Román je často o okamžiku změny. To je to, čemu Hemingway říkal čtvrtá dimenze literatury. Když se ti podaří vyjádřit všechny tři a pak i tu čtvrtou dimenzi, tak se dílo podařilo. A ty tři základní dimenze jsou: Teď, Včera a Zítra. Teď akce. Včera jako motiv akce a Zítra jako následek akce. Čtvrtá dimenze je Čas. Znamená změnu. Jen o těchto kategoriích je literatura. To nejlepší v literatuře, co se ti může povést, je postihnout okamžik změny, protože je nejtajemnější. Má nejvíc valérů, za nimiž je možné tušit další a další ještě nevyslovená tajemství, která si může každý v sobě dotvářet.“