ŽENA FILMOVÉHO KRITIKA

Copyright © Žena filmového kritika, 2019

Ilustrations © Toy_Box, 2019

ISBN 978-80-7617-926-4

Tátovi a kritikovi,

bez kterých bych nebyla žádnou ženou.

Nejtěžší je v těchto šťastných časech nebýt stará kráva. Umím upéct chleba a podojit kozu. S tímto rurálním základem už se dá v životě ledacos podniknout. Nevím jistě, jestli jsem tento svůj potenciál využila šťastně, ale za muže jsem pojala filmového kritika. To je, zdá se, v Praze, v částech Brna, v Sarajevu, Benátkách nebo v Berlíně zcela normální povolání. Můj manžel, placen tedy za to, že jako první z nás všech observuje nejnovější snímky v kinech a pak skrz různá média a jejich zbytné rubriky hlásí světu, co je kvalitní, co je „sorry not sorry“ a co zcela jistě nepochopíme, je přes tohle všechno, jak bych řekla časopisu Maminka, kdyby mě kdy požádal o rozhovr, skvělý člověk, obdivuhodný otec a tolerantní partner. Kdykoli kritik nedlí na žádném filmovém festivalu, ale vídám ho zblízka doma, je dobré si to neustále připomínat.

31.10.2016

Jsme zpátky z Jihlavy, což je město na Vysočině, které si jednou ročně pronajme FAMU a pak tam beztrestně nosí svoje svetry a baťůžky. Viděli jsme mnohé. Líbily se mi některé filmy, ale k tomu já se nemám co vyjadřovat. Taky se mi líbila koncentrace lidí, kteří se k tomu mají co vyjadřovat. Co jsem viděla, diskutovali zapáleně (někteří omylem i se mnou), měli kritické, trefné, akademické, tvůrčí a vůbec vážné poznámky k formě, obsahu, obsazení, kameře, zvuku, střihu. Co můžu hodnotit já: všichni si byli překvapivě podobní. Jsou to nevysocí muži kolem pětatřiceti, kteří nosí brýle. Snad se mezi sebou rozeznávají, mně to dělá trochu problém. Poznala bych spolehlivě Kamila Filu, ale ten se mnou o ničem mluvit nechtěl.

2.11.2016

Včera jsem usnula u třetího dílu seriálu Pustina. To je ten, co se teď všem líbí. Nemůžu za to, první dva díly mi kritik nepustil. Zkoušela jsem to se zavřenýma očima jako audioknihu, ale takhle Pustina nefunguje. Tak jsem si vzpomněla, že mi moji kamarádi (není mezi nimi ani jeden kritik) dodnes spílají za to, že jsem je na Febiofestu poslala na film Jelena. Mně se líbil. Ale jako audiokniha asi taky nic moc. Jsem z té povolební paniky tak vyvedená z míry, že musím pořád jíst. Kritik je podrážděný a nechce mi koupit lístek na Robbieho Williamse. Bilance dnešního dne je tedy neutrální – budu kvůli Trumpovi tlustá, ale Robbie to neuvidí.

14.11.2016

Před vedoucím programu Letní filmové školy jsem řekla, že film Andrej Rublev je fakt děsnej. Nevěděla jsem, že ten člověk je něčeho vedoucí. Kritik je smutný. Myslím si, že tím, že se za mě hluboce stydí, tráví velkou část svého života.

21.11.2016

Včera večer jsme koukali na Chcete být milionářem na Telce. Byla jsem moc spokojená, neboť se tím oddalovala chvíle, kdy kritik pustí tuniský film a já budu muset být zticha. Kritik ale nevěděl odpověď na filmovou otázku za dva tisíce a pak ani na tu za pět tisíc korun (ta byla o Českých lvech), tak jsme to vypnuli. Bojím se, aby se to, že nic neví, neprovalilo v tom výboru kritiků, co tam teď chodí. Aby ho třeba nevyhodili. V takovém výboru nemůže být každý, předpokládám. Film z Tunisu se nakonec nehrál. Asi teda dneska.

28.11.2016

Navzdory tomu, že jedno jeho dítě má bronchitidu a druhé neumí násobit sedmi, kritik strávil v uplynulém týdnu tři dny ve Francii, aby si od europoslanců vyslechl, jaké filmy oni považují za kvalitní, a pak se na tři dny ztratil ve víru jakéhosi cestovatelského festivalu. Tam nic nekritizoval, tam ho to prostě baví. V neděli večer se vrátil domů. Místo večeře se nahlas smál u Událostí v kultuře a pak zhltnul Bitvu pěti armád. Dolívala jsem mu svatovavřinecké a těšila se, až si mě všimne. Když pak vedle mě spočinul na lůžku, neprobíral se vrstvami mých naškrobených krajek. Řekl jen „Viděl jsem film Šimona Holého.“ a vyprávěl mi o tom, jaký je. Je to jasné, miluje mě.

30.11.2016

Nevím proč, ale kritik šel po ránu do kina na film Anděl Páně 2. Pak nadával. Kousala jsem si nehty hrůzou, jakým uměním si to trauma bude kompenzovat večer doma na DVD, ale zachmuřen odešel na valnou hromadu všech důležitých filmových kritiků. Nikdy jsem tam nebyla, ale evidentně se tam probírá to, na čem v životě skutečně záleží a co jsou ty hodnoty. Protože když se vrátil, tak vůbec nemluvil a koupil mi lístek na Robbieho Williamse.

2.12.2016

Moje kamarádka Eva šla s nějakým pánem na rande do kina. Celý film se s tím pánem muchlovali, a ona proto teď neví, jak to s tím Schielem dopadne. Strašně jí závidím. Mě v kině muchloval jen bubeník Kamil v kině Máj v Ústí nad Orlicí v roce 2002. Kritik se nemuchluje nikdy. Když ví, že je to film z Tchaj-wanu a má tři hodiny, a já tudíž nebudu vůbec chápat, kdo je kdo, a u scén z přírody se budu vrtět, drží mě za ruku. Jakmile se do toho ponoří, pustí mě, sedí v předklonu a mne si bradu, což děsně šustí. My totiž chodíme často na filmy, kde se moc nemluví. Tak to šustění dobře slyším.

5.12.2016

Můj kritik mi poradil, ať – chci-li se o filmu opravdu něco dozvědět – sleduju, co si myslí Radomír D. Kokeš. To bude problém. Ten pán sice napsal dlouhý status o seriálu Semestr, který jsem pracně odsledovala, takže bychom se měli mít o čem bavit. Jenže nerozumím slovům mimetický a metaúroveň, a kdyby jen to. V seriálu mi přišla protivná ta herečka. Ten její kluk vlastně taky. Obtěžovalo mě, co spolu řeší. Podivným způsobem mě to rozčilovalo a úplně jsem slyšela, jak tím zabíjím svůj volný čas. Jestli pan Kokeš myslel taky tohle, tak to umí fakt pěkně megavznešeně napsat. Kritik měl pravdu, ten pán ví, jak na to.

8.12.2016

Mne si bradu, což děsně šustí.

Kritik mě vzal na korejské špionážní drama, které trvalo asi sedm hodin. Bylo důležité si všímat, jestli se zrovna mluví korejsky, nebo japonsky, protože jedni se schovávali a ti druzí je hledali, a dalo se tak spolehlivěji poznat, kdo je kdo. V půlce filmu se přidali ještě Maďaři, což audio náročnosti filmu nijak neprospělo. Pak se šlo do společnosti. Kritik mě představil Kamilu Filovi, kterému jsem kladla hloupé otázky. Pana Fily se teď strašně stydím. Taky je menší, než se o něm povídá.

15.12.2016

Kritika skolila rýma. Urputně popotahuje, inhaluje, co dům dal, a bručí, že se to nelepší. V noci jsem ho přistihla, jak si do ucha cpe česnek. Je alternativnější, než jsem si myslela. Po večerech něco sepisuje. Bojím se, že je to závěť, která vyjde dost v můj neprospěch, neboť ho péruju, aby si normálně nakapal do nosu kapky a vzal si paralen. Ale mohla by to být i báseň, kdysi mi totiž jednu napsal.

19.12.2016

Povídala jsem kritikovi, že v tom starém kabátu, co teď nosí, rozhodně nemůže jet do Cannes. On na to, že festival v Cannes je v květnu a odehrává se na prosluněných francouzských plážích. Tak mu povídám, že jestli je to takhle, ať mě vezme s sebou. Strašně se smál.

22.12.2016

V rámci adventních setkávání nás večer navštívila mladá dlouhovlasá diva z kritikovy branže. Nejdřív se nevinně poptávala, jak se nám žije, když jsem se však vracela z dětského pokoje, kde jsem uspala nejmladší dítě, slyšela jsem až na chodbě, jak za zavřenými dveřmi kuchyně nadšeně výská „To je tak vzrušující!“, „No právě!“ nebo „Přesně, to si říkám už dlouho!“, zatímco kritik jí líčí obsah své bakalářské práce, kterou kdysi sepsal na téma „Vliv filmového jazyka Wima Wenderse na Benešovsko v letech 1993–1995“. Tak jsem se vrátila do ložnice, oblékla si triko s výstřihem a dolila jsem si hodně vína. Bylo jasné, že tahle noc bude dlouhá a kritik bude potřebovat pomoct, aby se z Benešovska nezatoulal jinam. Dopadlo to dobře, ale tu bakalářku jí prý pošle.

27.12.2016

S kritikem nejsme spokojeni se svými povánočními těly. On to vyběhá na Berlinale, ale já zůstanu doma, tedy tlustá a ještě ke všemu pitomá. Kritik mi totiž doporučil, abych – chci-li vypadat chytře, což chci – místo naturelu vyslovovala natyrel. Možná si dělá srandu, to nejsem schopná posoudit, protože už jen vhodně vložit do nenucené konverzace slovo naturel mě stojí hodně sil. Ale zase na druhou stranu, na to, že se někdo směje tomu, jak mluvím, jsem jinak zvyklá, neboť pocházím z východních Čech. Protože se ale blíží ples kritiků, kde asi zase uvidím pana Filu, měla bych svůj jazyk trochu opanovat. Odhodit to moje věčné vesničanské „ej“ a trochu do toho šlápnout. Jen ještě nevím, jestli pak na rautu zajdeme s panem Filou na prýt nebo na stýk.

2.1.2017

Tak a je to za námi. Přežili jsme my i děti, ovšem ne bez následků. Kritik lamentuje, že se nedokáže na nic soustředit, a zavírá se před námi v ložnici. Nechodím tam, neboť si myslím, že zase píše deset tisíc znaků o Cristim Puium. Ale on ne. Skládá tam puzzle, a když mu to nejde, říká „ty čubko“.

9.1.2017

Kritik míří na další důležitou zahraniční filmovou událost, na což naše mladší dítě zareagovalo jako obvykle – dostalo horečku a celou mě pozvracelo. Kritik si během toho balil můj kufr na kolečkách, který jsem si kdysi koupila v předtuše exotických dovolených a večerních promenád v Cannes, a pak jej nikdy nepoužila. Tak jsem zavolala jeho matce a řekla jsem, že mám kritika plné zuby. Matka zavolala kritikovi. Ten zašel do Lidlu a donesl mi kytku. Proto si mě, myslím, vybral. Jsem obyčejné děvče a kytku z Lidlu beru vždycky. Takže jsme teď oba, jak se dnes říká mezi mladými, úplně spoko.

27.1.2017

Kritik se mi nějak ztrácí v realitě. Běduje, že jsem subverzivní, což nevím, co je, a proto si toho nevšímám. Zatímco zadělávám na knedlíky, vzdychá nad evidentně nezajímavou tlustou knihou s názvem Slow Movies. Když chci, aby dělal něco užitečného, odvětí, že by taky mohl být vizuálním antropologem, a to bych teprve viděla. Ta sláva kritiků, co na ní bude televize a já tam jdu taky, se blíží. Už vím, co si vezmu na sebe. Když se zeptám kritika, co si vezme na sebe on, jen lomí rukama.

30.2.2107

Tak kritičí slavnost se podařila. Aspoň teda některým. Bohužel Kamil Fila, se kterými si přeju mít selfie líčko na líčko, nepřišel. Šáňo bylo zadarmo, tak jsem si teda taky dala. Později večer jsem se věšela na vítěze všech mých osobních kategorií Jirku Bartošku. V neděli mě napadlo, že by si za to klidně mohl na mě někde stěžovat. Selfie z toho mám teda taky, ale to vám kritik ukáže, maximálně až umřu.

6.2.2107

Mám ráda sci-fi, takže když se na kritikově nočním stolku objevila kniha s názvem Světy na pokračování od pana Kokeše, nedočkavě jsem po ní sáhla. Existovalo tu určité riziko, že tahle literatura nebude nic pro mě, ale všechny obavy byly liché. Sci-fi to teda moc není, ale například to, co jsem našla na straně 114, je přesný popis toho, co se stane, když na Žižkově navštívím tchyni.

13.2.2107

Kritik se odebral na Berlinale zanechav mě s dětmi v Praze. Našla jsem si v telefonu zprávy, které jsem mu na tuto událost posílala loni, a jen tisknu přeposlat: „Nespí a řve. Pozvracela postel, hračky a koberec. Má 39. Zvrací na mě. Zvrací a řve. Zpívá ,Miluju a maluju‘ a zvrací. Má 39.“ atd., v různém pořadí, do smyčky. Nově jsem přidala jen: „Babičce řekla, že je rukavice zubatá, a ona ji teď nechce hlídat.“ Kritik odepsal: „Jsou tu slabé filmy.“