Daniel Defoe Robinson Crusoe

Přeložil Martin Pokorný

DANIEL DEFOE

ROBINSON CRUSOE

ODEON

ROBINSON CRUSOE

Translation © Martin Pokorný, 2022

ISBN 978-80-207-2089-4

Život a zvláštní podivuhodná

dobrodružství námořníka

Robinsona Crusoea z Yorku,

jenž prožil zcela sám dvacet osm let

na neobydleném ostrově u amerického

pobřeží poblíž ústí veletoku Orinoko

poté, co byl vyvržen na břeh

při ztroskotání, při němž vyjma něho

zahynulo všechno mužstvo;

i s popisem, jak byl nakonec

podivuhodně zachráněn piráty,

sepsáno jeho rukou.

Předmluva

Pokud kdy nějaká historie dobrodružství, jež prožil ve světě pouhý jedinec, zasluhovala a dovolovala zveřejnění, jedná se dle názoru vydavatele následujícího líčení právě zde o takový případ.

Podivuhodnosti, jež dotyčný prožil, převyšují podle mého soudu vše, co bylo doposud zaznamenáno, a život jednotlivce takřka neskýtá prostor pro větší rozmanitost.

Příběh je vylíčen skromně, vážně a zbožně a propojuje průběh událostí s prospěchem, který z nich moudří lidé čerpají, tedy s příkladným poučením druhých lidí a s obhajobou a zdůvodněním moudré prozřetelnosti v nejrozmanitějších okolnostech i se všemi jejich zvraty.

Podle mínění vydavatele jde o pravdivý popis skutečnosti, jenž nenese sebemenší znaky smyšlenky; nicméně i kdyby ano, podobná líčení se čtou v chvatu – a užitek pro pobavení i poučení čtenáře tedy bude shodný. Už bez dalších poklon světu se proto vydavatel domnívá, že zveřejněním popisu vykonává pro lidstvo velkou službu.

Život a dobrodružství Robinsona Crusoea

Narodil jsem se roku 1632 v solidní rodině ve městě Yorku. Rodina pocházela odjinud, protože otec byl přistěhovalec z Brém a nejprve se usadil v Hullu, kde obchodováním shromáždil majetek; pak zanechal řemesla, usadil se v Yorku a zde si vzal za ženu mou matku. Její rodina, v tom kraji vysoce ctěná, nesla jméno Robinson a podle nich jsem dostal jméno Robinson Kreutznaer, jenže v důsledku zkomolení, jež je v Anglii obvyklé, jsme nyní nazýváni a sami si říkáme a podepisujeme se „Crusoe“. Takto mi mé okolí říkalo odjakživa.

Měl jsem dva starší bratry. Jeden byl podplukovníkem v tom anglickém pěším pluku ve Flandrech, jemuž svého času velel slavný plukovník Lockhart, a padl u Dunkerku v bitvě se Španěly. O tom, kam se poděl druhý bratr, jsem věděl stejně málo jako později moji rodiče o tom, kam jsem se poděl já.

Jelikož jsem byl v pořadí třetí syn a nevedli mě k žádné živnosti, začala se mi hlava brzy plnit blouznivými představami. Otec, který už byl v letech, mi domácí výchovou a školní docházkou zajistil slušné vzdělání a chtěl ze mě mít právníka, ale já odmítal všechno vyjma mořeplavby a toto moje puzení mě vedlo proti otcovým přáním, ba i rozkazům, a proti všem matčiným prosbám a přátelskému přemlouvání natolik silně, až se zdálo, že v sobě to přirozené tíhnutí, přímočaře směřující k bídnému životu, jaký mě pak měl stihnout, má cosi osudového.

Otec byl moudrý a uvážlivý muž a snažil se úmyslům, které ve mně tušil, zabránit vážnou a výtečnou radou. Jednoho dne si mě dal ráno zavolat k sobě do pokoje, kam ho upoutala dna, a začal mi v té záležitosti velice rozhorleně domlouvat. Tázal se mě, co jiného než tulácké sklony mě pudí opustit otcovský dům a rodnou zemi, kde se dá díky dobrým známostem očekávat, že se poctivostí a pílí domohu majetku a snadného, příjemného života. Vydat se do světa za dobrodružstvím, vzmáhat se podnikavostí a proslavit se skutky, jež se uchylují od prošlapané cesty, to se – jak mi řekl – hodí pro lidi v zoufalé tísni nebo naopak mimořádně ctižádostivé a pro mě je to dráha buď příliš vznešená, nebo příliš nízká; přísluším ke střednímu stavu, k prostému životu, jak by jej asi nazvaly vyšší kruhy, a otec z dlouhé zkušenosti – jak mi pravil – ví, že je to nejlepší stav na světě, nejpříhodnější pro lidské blaženství, ježto není vystaven bídě a nouzi, dřině a trápení, jak jsou vlastní té části lidstva, jež se živí ruční prací, ale přitom není obtížen pýchou, přepychem, ctižádostí ani závistí horních vrstev. Blaženství tohoto stavu, řekl mi, mohu posoudit podle toho, že tomuto životnímu postavení všichni ostatní závidí: králové často naříkají nad bědnými důsledky toho, že se zrodili pro veliké skutky, a touží, kéž by stanuli uprostřed mezi oběma krajnostmi, mezi prachobyčejností a velikostí; a jeden mudrc toto měřítko pravého štěstí stvrdil, když se modlil, aby nebyl chudý ani bohatý.

Stačí věc uvážit, naléhal na mě, a zjistím, že horní a spodní část lidstva si mezi sebou dělí životní pohromy, zatímco střední stav má pohrom nejméně a není vystaven tolika zvratům jako vyšší či nižší vrstva. Kdo k tomuto stavu přísluší, nepodléhá tolika rozruchům a rozladěním těla i ducha jako ti, kdo vinou neřestného žití, přepychu a rozmařilosti na jedné straně nebo těžké dřiny, starosti o nezbytnosti a chabé nebo nevyhovující výživy na straně druhé na sebe přirozenými důsledky toho, jak žijí, přitahují choroby; střední životní stav je propočten pro všechny druhy ctností a všechny druhy potěšení; mír a hojnost jsou služtičkami střední majetnosti; mírnost, umírněnost, poklid, dobré zdraví, společenský styk, veškerá příjemná rozptýlení a všechny žádoucí radosti jsou požehnáním provázejícím střední životní stav; takto lidé v poklidu a hladce projdou světem a spokojeně z něho odejdou, aniž by je tížila dřina rukou nebo hlavy, aniž by se pro svůj denní chléb zaprodávali otroctví nebo byli drásáni tísní, která okrádá duši o mír a tělo o odpočinek, a aniž by je rozněcovala závistivá vášeň nebo tajně planoucí rozkoš ctižádosti po velikých věcech, nýbrž příjemně a plynule proklouznou světem a rozumně okusí libostí života bez hořkosti, vědí, že jsou šťastní, a dennodenní zkušenost je učí vnímat to ještě silněji.

Poté na mě důtklivě a navýsost laskavě naléhal, abych si nehrál na mladíka a nevrhal se do běd, proti nimž mě ohrazuje přirozenost i postavení, do něhož jsem se narodil. Naprosto není třeba, abych si hledal živobytí, vždyť on mě zaopatří a vynasnaží se obstojně mě uvést do onoho životního postavení, jež mi právě doporučil; a pokud ve světě nebudu spokojen a šťasten, pak tomu jistě brání můj vlastní osud či má vina a on za to nenese zodpovědnost, neboť splnil svou povinnost a varoval mě před kroky, o nichž ví, že povedou k mé újmě. Slovem, zachová se ke mně laskavě, jen když splním jeho pokyn, zůstanu doma a usadím se, a nehodlá se podílet na mém neštěstí tím, že by mě při odchodu jakkoli podporoval. Vše uzavřel slovy, že mám za příklad svého staršího bratra, jemuž se stejně snažnými argumenty neúspěšně pokoušel zabránit v odchodu do války v Nizozemí; mladistvé touhy přiměly mého sourozence zběhnout do armády a v ní padl. Otec sice neustále opakoval, že se za mě nepřestane modlit, ale neostýchal se mě varovat, že pokud ten pošetilý krok uskutečním, Bůh mi nepožehná a já budu mít následně – až mi nebude mít kdo pomoci – dostatek času uvážit, proč jsem nedbal otcovy rady. Při této závěrečné promluvě – a byť si to otec nejspíš neuvědomoval, byla vskutku prorocká – jsem viděl, jak mu po tváři kane množství slz, zvláště při slovech o zabitém bratrovi. Když pak mluvil o tom, že nastane čas, kdy budu litovat a nikdo mi nepřijde na pomoc, přemožen dojetím řeč přerušil a pravil, že se mu srdce zalyká a on už mi nemá co říct.

Touto jeho promluvou – jak také jinak – jsem byl upřímně dojat a usnesl jsem se, že z domova neodejdu, nýbrž splním otcovo přání a usadím se. Leč žel, po několika dnech se vše rozplynulo a já se zkrátka po několika týdnech rozhodl zcela od otce utéct, abych tak zabránil jakýmkoli jeho dalším prosbám. Nejednal jsem ale uspěchaně ani v horečnatém prvotním popudu, nýbrž ve chvíli, kdy mi matka připadala přívětivější než obvykle, jsem ji vzal stranou a řekl jí, že mé myšlenky jsou zcela upjaty k touze poznat svět a nikdy se k ničemu neobrátím s dostatečným odhodláním na to, abych to uskutečnil, takže by mi otec raději měl dát souhlas a nenutit mě odejít proti jeho vůli. V osmnácti letech jsem už dost starý na to, abych se šel vyučit řemeslu nebo dělal advokátského koncipienta, a i kdybych to zkusil, jistě bych neodsloužil stanovenou lhůtu, nýbrž utekl bych od učitele před jejím uplynutím a vydal se na moře. Když matka s otcem promluví, aby mě nechal vydat se na jednu jedinou plavbu, pak – pokud se vrátím a nebude se mi to zamlouvat – už nikam nepopluji a zavážu se dvojnásobnou pílí nahradit ztracený čas.

Matku to velice rozhněvalo. Ví – prohlásila –, že s otcem nemá smysl na to téma mluvit, neboť on příliš dobře ví, oč mi jde, než aby k mé újmě poskytl takový souhlas, a matka nechápe, jak mě po rozmluvě, jakou jsem s otcem měl, a po vší laskavosti a něze, kterou mi – jak ví – otec projevil, může vůbec něco takového napadnout. Zkrátka a dobře, pokud se chci přivést do záhuby, pak mi není pomoci, ale na jedno se mohu spolehnout: nestane se to s jejich souhlasem. Nemíní se na mé zkáze nijak podílet a neumožní mi tvrdit, že otec byl sice neústupný, ale matka byla svolná. Odmítla tedy předložit mou žádost otci, avšak jak jsem se následně dozvěděl, popsala mu náš rozhovor, načež se otec nejprve zatvářil velice ustaraně a pak jí s povzdechem řekl: „Kdyby ten hoch zůstal doma, mohl by být šťastný, ale pokud se vydá na cesty, bude nejubožejším chudákem, jaký se kdy narodil; nemohu k tomu svolit.“

Trvalo ještě skoro rok, než jsem se opravdu odtrhl, byť jsem se po tu dobu stavěl tvrdošíjně hluchým ke všem pobídkám, abych si našel stálé živobytí, a často jsem se s rodiči přel kvůli jejich jednoznačnému odmítání toho, k čemu – jak věděli – mě nitro pudilo. Pak jsem se ale jednoho dne jen tak, naprosto ne s úmyslem utéct z domova, procházel po Hullu a jeden můj známý právě s lodí svého otce odplouval do Londýna. Pobízel mě, ať se přidám, přičemž využíval obvyklou pobídku námořníků, že totiž za plavbu nebudu muset platit, a tak jsem se už s rodiči neradil ani jim neposlal vzkaz, nýbrž ponechal je, ať se o věci dozvědí, jak dovedou, nepožádal jsem o Boží ani otcovo požehnání, nerozmýšlel jsem se nad situací ani nad důsledky a – Bůh to ví – v neblahou hodinu 1. září 1651 jsem nastoupil na loď vyplouvající do Londýna. Myslím, že neštěstí žádného mladého dobrodruha nezačala tak brzy a netrvala tak dlouho jako ta moje. Sotva loď vyplula z ústí Humberu, začal vát děsivý vítr a moře se vzedmulo, a jelikož jsem byl na moři poprvé, bylo mi v těle nevýslovně zle a v duchu jsem se zhrozil. Až teď jsem se skutečně zamyslel nad tím, co jsem to vlastně udělal a jak oprávněně na mě dopadá soud nebes za to, že jsem zlotřile opustil otcovský dům a zanedbal svou povinnost. V paměti se mi vynořily všechny dobré rady rodičů, otcovy slzy i matčiny prosby; a mé svědomí, které ještě nebylo tou ztuhlou hroudou smoly, jíž se následně mělo stát, mi vyčítalo pohrdání radami a porušení závazků vůči Bohu a otci.

Bouře vytrvale sílila a moře, na němž jsem byl poprvé, se mohutně vlnilo, byť zdaleka ne tak, jak jsem je od té doby viděl nespočtukrát a jak jsem je měl vidět už pár dnů nato; ale pro námořnického začátečníka a mladíka, který nic takového dosud nezažil, to bylo hrozivé až dost. Čekal jsem, že nás každá další vlna spolkne, a kdykoli se loď – jak mi připadalo – řítila do mořské hlubiny či jámy, čekal jsem, že se už nevynoříme. V této duševní trýzni jsem se mnohokrát rozhodně zapřisáhl, že pokud se Bohu zlíbí zachovat mě při této plavbě naživu a já ještě kdy nohama stanu na pevné zemi, odeberu se rovnou domů k otci, a dokud budu živ, na loď už nevstoupím, podrobím se otcově radě a nikdy se už nepodvolím takovýmto trápením. Jasně jsem nyní chápal, jak přesné byly jeho postřehy o středním životním stavu, jak snadno a v pohodlí prožil všechny své dny, aniž by kdy byl vystaven bouřím na moři nebo nesnázím na břehu; a byl jsem rozhodnut vrátit se k otci domů jako kajícný marnotratný syn.

Tyto uvážlivé a střízlivé úvahy ve mně přetrvávaly po celou dobu bouře, ba i poté; avšak den nato se vítr trochu utišil, moře se zklidnilo a já si na ně začal zvykat, byť jsem i tak byl po celý den velmi vážný a také mě ještě trochu sužovala mořská nemoc. Kvečeru se však počasí vyjasnilo, vítr utichl a zavládlo příjemné ovzduší, slunce zapadlo na zcela jasném nebi a stejně tak na druhý den vyšlo. V takřka naprostém bezvětří a na klidném moři, na něž svítí slunce, mi to připadalo jako nejkrásnější pohled, jenž se mi kdy naskytl.

Přes noc jsem spal tvrdě a mořskou nemocí jsem už netrpěl. Byl jsem veselý a s úžasem hleděl na moře, jež bylo o den dřív tak drsné a hrůzné, aby se po chvíli změnilo v poklidné a mírné. Pro případ, že by má dobrá předsevzetí přetrvala, ke mně můj společník, který mě k plavbě zlákal, přistoupil a poplácal mě po zádech: „Tak co, Bobe, jak to zvládáš? Včera ses určitě bál, sotva krapet zafoukalo, viď?“ „Prý – krapet zafoukalo?“ já na to: „Vždyť to byla příšerná bouřka!“ „Jářku bouřka, ty blázínku,“ odvětí on, „tomuhle ty říkáš bouřka? Vůbec nic to nebylo. Kdo má pořádnou loď a dost prostoru k manévrování, nic si z takového zahvízdání větru nedělá. Jenomže ty jsi ještě zelenáč, Bobe. Pojď, namícháme si misku punče a pustíme všechno z hlavy, vždyť vidíš, jak je krásně.“ Nebudu tuto žalostnou část svého příběhu protahovat: vydali jsme se zkrátka starou cestou všech námořníků, namíchali si punč, já se opil a ve zhýralosti té jedné noci utopil veškerou svou kajícnost, zamyšlení nad dřívějšími skutky i odhodlání do budoucna. Jak se prostě moře s ochabnuvší bouří vracelo k nehybné hladině a usedlému klidu, pominul i vír mých myšlenek, já zapomněl na svůj strach, že mě moře pohltí, navrátil se do mě proud dřívějších tužeb a naprosto jsem pustil z hlavy sliby a přísahy, jež jsem v úzkosti učinil. Nacházel jsem sice chvíle k zamyšlení a vážné myšlenky se občas jakoby zkoušely navrátit, ale já je vždy setřásl, vymanil se z nich jako ze špatné nálady, uchýlil se ke společníkům a pití a brzy jsem tyto – jak jsem jim říkal – opakované „záchvaty“ dobře zvládal, stejně jako jsem po pěti šesti dnech dosáhl nad svědomím tak naprostého vítězství, jaké by si jen mladík, který se se svědomím nechce otravovat, mohl přát. Měl jsem v něm však projít ještě jednou zkouškou, a jak tomu v podobných případech bývá, prozřetelnost se rozhodla zbavit mě všech výmluv. Pokud jsem totiž toto vysvobození odmítl, mělo následovat takové, že by i ten nejhorší a nejotrlejší bídák uznal jeho nebezpečnost a žadonil o milosrdenství.

Po pěti dnech plavby jsme byli u úžiny Yarmouth Roads. Vítr totiž vál v protisměru a moře bylo klidné, takže jsme od bouřky urazili jen malý kus cesty. Byli jsme nuceni tu zakotvit a čekat, zatímco sedm či osm dní dul vítr proti nám, tedy jihozápadním směrem. Za tu dobu na to kryté místo vplulo mnoho dalších lodí z Newcastlu; sloužilo za společnou rejdu, kde mohou lodě vyčkat na vítr vhodný pro plavbu po řece.

Samozřejmě bychom tam nevázli tak dlouho a postoupili bychom po proudu, kdyby vítr nevál tak zčerstva – a pátý nebo šestý den čekání začal vát opravdu rychle. Jelikož ale Yarmouth Roads byly považovány za stejně bezpečné jako přístav, naše zakotvení bylo slušné a lana obzvlášť pevná, nedělali si námořníci starosti a naprosto se nebáli nebezpečí, nýbrž odpočívali a bavili se, jak je na moři zvykem. Jenže osmého dne zrána vítr nabral na síle a my volali všechny muže na palubu, aby hned vylezli na stěžně a všechno stáhli a upevnili, tak aby loď bouři zvládla co nejsnáz. V poledne se už moře dmulo skutečně mohutně, přední kastel se nořil pod vodu, chrstlo přes nás několik mohutných vln a jednou dvakrát jsme už mysleli, že kotva povoluje. Plavební mistr proto nařídil spustit i náhradní kotvu, takže jsme kotvili na dvou a lana se napínala do krajnosti.

Tou dobou už fučela skutečně hrozivá bouře a já spatřil úžas a hrůzu i v obličejích námořníků. Plavební mistr sice bděl nad tím, aby loď vše přečkala, ale jak kolem mě vycházel z kajuty a zas se vracel, zaslechl jsem ho několikrát, jak si tiše brouká: „Pane, buď nám milostiv, nebo jsme ztraceni, je s námi konec,“ a tak podobně. Během prvních náporů jsem byl otupělý, ležel jsem bez hnutí ve své kajutě – byla v mezipalubí – a nedokážu popsat, jak mi bylo. Těžko jsem se mohl navrátit k první kajícnosti, kterou jsem tak pošlapal a obrnil se proti ní; myslel jsem, že hořkost smrti minula a že nic tak hrozného jako předtím se nestane. Když ale – jak jsem právě řekl – kolem mě prošel sám plavební mistr a hlesl, že jsme všichni ztraceni, hrozně jsem se poděsil, vyšel z kajuty a rozhlédl se. Něco tak neutěšeného jsem v životě neviděl. Moře strmělo jak velehory a tlouklo do nás každé tři čtyři minuty. Když jsem se rozhlédl, spatřil jsem všude kolem nás krajní tíseň. Zjistili jsme, že dvě ztěžka naložené lodi, plující blízko nás, podťaly stěžně a shodily je přes palubu; a naše mužstvo hlásilo ztroskotání další lodi, která předtím plula asi míli před námi. Dvě jiné lodi bouře vyrvala z kotviště a hnala je z rejdy beze stěžňů na širé moře. Nejlépe na tom byly majákové lodi, protože s nimi moře nelomcovalo tolik, ale stejně se dvě či tři prohnaly těsně kolem nás a řítily se dál jen s rozpěrovou plachtou.

Za soumraku se první důstojník a loďmistr obrátili na plavebního mistra s úpěnlivou prosbou, aby jim dovolil podtít příďový stěžeň. Vůbec se mu do toho nechtělo, ale loďmistr ho varoval, že pokud utětí nepovolí, loď ztroskotá, a on tedy svolil. Jenže když příďový stěžeň podťali, viklal se hlavní stěžeň tolik a třásl lodí tak moc, že ho museli také podtít a nechat holou palubu.

Každý si dokáže představit, jak přitom muselo být mladému námořníkovi, který se předtím už při slabé bouřce bál. Pokud ale s tímto odstupem dokážu vyjádřit, co se mi v těch chvílích honilo hlavou, desetkrát víc než samotné smrti se můj duch hrozil nad mým dřívějším přesvědčením a nad tím, že jsem se od něho vrátil ke zlořečeným rozhodnutím, jak jsem je zprvu pojal. Ve spojení s hrůzami bouře mě uvrhly do stavu, který se ani nedá popsat slovy. Ale to nejhorší nás teprve čekalo, bouře pokračovala v běsnění a námořníci přiznávali, že tak hroznou ještě nezažili. Měli jsme dobrou loď, ale měla těžký náklad a kymácela se na moři tak, až námořníci opakovaně vykřikli, že nabírá. V jednom ohledu pro mě bylo výhodou, že jsem – dokud jsem se nezeptal – nevěděl, co míní slovem „nabírat“. Bouře ale měla ohromnou sílu a já viděl, co se jinak často nevidí. Plavební mistr, loďmistr a několik dalších byli ve svých prosbách rozumnější a každou chvíli čekali, že loď půjde ke dnu. Uprostřed noci a vprostřed všech ostatních krizí se jeden námořník šel úmyslně podívat a zakřičel, že do lodi teče; druhý hlásil, že v podpalubí jsou čtyři stopy vody. Zazněl povel „všichni k pumpám“. Při těch slovech mi srdce jakoby ochrnulo a já se po zádech zhroutil do kabiny na postel. Chlapi mě ale probrali a řekli mi, že jsem byl do té doby k ničemu, takže teď můžu aspoň pumpovat; já se vzpamatoval, šel jsem k pumpě a usilovně pracoval. Mezitím si plavební mistr povšiml lehkých lodí s uhlím, které by na kotvách už nevydržely, a tak z nezbytí uprchly na moře a teď se blížily k nám, a nechal z děla vypálit nouzový signál. Nevěděl jsem, co to znamená, a v šoku jsem si myslel, že se loď přelomila nebo se stalo něco hrozného. Byl jsem zkrátka tak překvapený, že jsem omdlel. Jelikož se v tu chvíli každý staral jen o vlastní přežití, nikdo si mě nevšímal; k pumpě přikročil jiný námořník, odstrčil mě nohou a v domnění, že jsem mrtvý, mě nechal ležet. Trvalo notnou chvíli, než jsem přišel k sobě.

Pokračovali jsme v práci, ale vody v podpalubí přibývalo a bylo zjevné, že se loď potápí. Bouře sice začala mírně polevovat, ale bylo vyloučeno, že by loď mohla doplout až do přístavu, a plavební mistr proto dál pálil z děl, aby přivolal pomoc. Lehká loď jen kus před námi, která bouři přestála bez poškození, k nám vyslala člun. Připlul k nám za cenu krajního nebezpečí, ale nemohli jsme na něj přesednout a člun se nemohl udržet u boku lodi, dokud nakonec veslaři nezabrali ze všech sil a neriskovali kvůli nám vlastní životy, načež jim naši chlapi hodili ze zádi lano s bójí a popustili je do velké dálky, oni se lana s velkou námahou a nebezpečím zachytili, my je přitáhli těsně k zádi a nasedli do člunu. Když jsme byli uvnitř, nemělo už pro nás ani pro ně smysl vracet se k jejich lodi. Dohodli jsme se proto, že loď necháme plout a jenom ji – nakolik to bude možné – přitáhneme ke břehu; náš plavební mistr jim slíbil, že pokud břeh člun prorazí, škodu jejich mistrovi nahradí. Zčásti jsme tak veslovali, zčásti nás vítr hnal na sever a ke břehu jsme se přiblížili skoro až u Winterton Ness.

Nebyli jsme z naší lodi venku ani čtvrthodinu, když se přímo před našima očima potopila, a tehdy jsem poprvé v životě pochopil, co znamená, že loď na moři nabírá. Musím přiznat, že jsem skoro nebyl schopen zvednout oči, když mi námořníci řekli, že se loď potápí, protože od chvíle, kdy mě naložili do toho člunu (a opravdu mě spíš naložili, než že bych nastoupil), bylo moje srdce jakoby ztuhlé zčásti prodělaným šokem, zčásti hrůzou při pomyšlení na to, co mě ještě čeká.

Zatímco jsme byli v této tísni a veslaři napínali síly, aby člun navedli ke břehu, viděli jsme při přeplouvání vln, kdy bylo vidět na břeh, jak k nám přibíhá množství lidí, aby nám pomohli, až se přiblížíme. My se však ke břehu přibližovali jen zvolna a dostat se k němu se nám podařilo až za wintertonským majákem, kde se břeh na západ svažuje ke Cromeru, takže souš mírně odrazila prudkost větru. Zde jsme zapluli a dostali se všichni – byť s velkými obtížemi – na břeh a pěšky potom šli až do Yarmouthu, kde se k nám nešťastníkům chovali velice lidsky jak městští konšelé, kteří nám přidělili slušné ubytování, tak jednotliví obchodníci a majitelé lodí, a dali nám dostatek peněz, abychom se dostali do Londýna nebo do Hullu, jak budeme chtít.

Kdybych v tu chvíli měl dost rozumu, zamířil do Hullu a vrátil se domů, byl bych býval šťastný a můj otec by pro mě přesně podle podobenství našeho Spasitele dal porazit tučné tele. Když se totiž doslechl, že loď, se kterou jsem plul, ztroskotala u Yarmouth Roads, musel poté dlouho setrvávat v nejistotě, zda jsem se neutopil.

Neblahý osud mě však hnal kupředu s tvrdošíjností, kterou nic nemohlo nalomit. Rozum a vyrovnaná soudnost mě sice několikrát hlasitě vyzývaly vrátit se domů, ale nebylo to v mé moci. Nevím, jak to pojmenovat, a nebudu tvrdit, že jde o tajný vládnoucí úradek, který nás pudí stát se nástroji vlastní zhouby, byť třeba ta zhouba stojí přímo před námi a my se do ní ženeme s očima otevřenýma. Jisté je, že jedině tlak takovéto přisouzené nevyhnutelné bídy, před níž jsem nemohl uniknout, mě mohl hnát kupředu i přes poklidné úsudky a závěry mých nejklidnějších úvah a přes dvojici svrchovaně očividných poučení, s nimiž jsem se setkal při prvním pokusu.

Můj přítel, mistrův syn, který mě předtím ponoukal k otrlosti, byl teď najednou méně ochotný jednat. Když jsme spolu mluvili poprvé po události u Yarmouthu – a k tomu došlo až po dvou třech dnech, protože jsme ve městě bydleli každý jinde –, hovořil jakoby odlišným tónem, tvářil se velice sklíčeně, potřásal hlavou, ptal se mě, jak se mi daří, a pověděl otci, kdo jsem a jak jsem se na tuto plavbu vydal jen na zkoušku, abych se pak vypravil dál, načež se ke mně jeho otec s vážnou tváří obrátil a starostlivě pronesl: „Mladý muži, na moře se už nevracejte. Považujte to za jasné a zřejmé znamení, že z vás nemá být námořník.“ „Pročpak, pane?“ zeptal jsem se. „Copak vy už na moře nevyplujete?“ „To je něco jiného,“ řekl, „je to moje povolání, a tedy i povinnost. Vy jste ale tuto plavbu podnikl na zkoušku – a teď vidíte, co vám nebe dalo okusit jako předzvěst toho, co očekávat, pokud vytrváte. Možná se to všechno stalo kvůli vám, stejně jako Jonášovi na lodi do Taršíše. Vždyť kdo vlastně jste?“ dodal. „A proč jste se vydal na moře?“ Nato jsem mu vypověděl svůj příběh a on po jeho skončení se zvláštním rozhořčením vybuchl. „Čeho jsem se dopustil,“ pravil, „aby na moji loď nastoupil takový nebožák? Ani za tisíc liber už s vámi nenastoupím na stejnou loď.“ Byl to, jak jsem řekl, výboj pronesený v rozrušení, ještě rozníceném vědomím ztráty, a neměl právo zacházet tak daleko. Následně si se mnou ale velice vážně promluvil a vyzýval mě, ať se vrátím k otci a nepokouším prozřetelnost k vlastní zkáze, neboť se proti mně může pozvednout viditelná ruka nebes – „A spolehněte se, mladý muži,“ řekl mi, „že pokud se nevrátíte, budou vás – ať půjdete kamkoli – stíhat jen pohromy a zklamání, dokud se nevyplní slova, jež nad vámi otec vyřkl.“

Krátce nato jsme se rozešli; odpověděl jsem totiž jen vyhýbavě a pak jsme se už neviděli – ani nevím, kam pak šel. Jelikož jsem v kapse měl něco peněz, odcestoval jsem do Londýna po souši, a tam – jako už po cestě – jsem se sebou svedl mnoho zápasů o to, po jaké životní dráze se vydat a zda mám jít domů, nebo se dát na moře.

Ohledně návratu bránil pocit studu nejlepším krokům, jež se mým úvahám nabízely, a vždy mě okamžitě napadalo, jak by se mi sousedé vysmívali a jaká hanba by byla vidět nejenom rodiče, ale i všechny ostatní. Mnohokrát jsem od té doby vypozoroval, jak velice se – zvláště u mladých – obvyklá lidská povaha příčí a zpěčuje onomu rozumu, který by je v takových případech měl vést, tj. nestydí se hřešit, ale stydí se kát; nestydí se za čin, kvůli kterému by byli právem považováni za blázny, ale stydí se vrátit, ač jedině to by z nich učinilo ctěné a rozumné muže.

Já však po jistou dobu zůstal v tomto stavu a v nejistotě, co podniknout a jaký život vést. Přetrvávala ve mně neotřesitelná nevole k návratu domů a vzpomínka na onu tíseň, jíž jsem si prošel, postupem času opadala. S tím, jak polevovala, ochabovala i ona mírná touha po návratu, kterou jsem pociťoval, až jsem se nakonec pomyšlení na návrat zcela vzdal a hledal si další loď.

Ten špatný vliv, který mě nejprve unesl z otcovského domu a pak mě vehnal do fantaskní a nepromyšlené představy o tom, že se domohu majetku, a vtiskl mi tyto přeludy do mysli tak naléhavě, že jsem se ke každé dobré radě a k otcovým prosbám, ba i rozkazům stavěl hluchým – tedy tento vliv, ať pocházel odkudkoli, mi před očima maloval svrchovaně zhoubný podnik a já nastoupil na loď směřující k pobřeží Afriky, nebo jak to lidově nazývali naši námořníci, na plavbu do Guineje.

Bylo mým velkým neštěstím, že jsem se ve všech těchto dobrodružstvích neplavil jako námořník. Sice bych pak pracoval tvrději než obvykle, ale zároveň bych si osvojil úkoly a povinnosti dozorce u předního stěžně a postupem času bych se mohl domoci hodnosti důstojníka či poručíka, ne-li přímo plavebního mistra. Jelikož mi ale úděl vždy velel rozhodnout se pro horší možnost, učinil jsem tak i zde: jelikož jsem měl v kapse peníze a na sobě slušné šaty, vcházel jsem na palubu vždy jako gentleman, takže jsem na lodi neměl žádnou práci a nic jsem se nenaučil.

Nejprve mi osud kázal najít si v Londýně docela dobrou společnost, což se nespoutaným a bláhovým mladíkům, jakým jsem tehdy byl, moc často nestává a ďábel obvykle neopomene záhy na ně nalíčit nějakou past; avšak v mém případě to bylo jiné. Nejprve jsem se seznámil s kapitánem, který už guinejské pobřeží navštívil, a jelikož tam dosáhl značného výdělku, byl rozhodnut vyplout znovu. Zaujal ho rozhovor se mnou, jenž v té době nebyl nezajímavý, a když se dozvěděl, že chci spatřit svět, řekl mi, že pokud popluji s ním, bude to gratis. Budu jeho společníkem, budu s ním jíst u jednoho stolu, obdržím – pokud s sebou něco povezu – všechen zisk, který obchod umožní, a třeba se mi dostane pobídky k dalšímu podnikání.

Nabídku jsem uvítal, navázal s tímto kapitánem – byl to poctivý a upřímný muž – pevné přátelství, vydal se na plavbu spolu s ním a vezl s sebou nevelký kapitál, který jsem díky nestranné poctivosti přítele kapitána značně rozmnožil. Vezl jsem s sebou asi za 40 liber hraček a tretek, jaké mi kapitán poradil nakoupit, a těchto 40 liber jsem dal dohromady s pomocí příbuzných, s nimiž jsem si psal a kteří – jak mám za to – přesvědčili otce nebo alespoň matku, aby mi na mé první dobrodružství uvedenou částkou přispěli.

Byla to jediná plavba, kterou mohu ze všech svých dobrodružství prohlásit za úspěšnou, za což vděčím poctivosti a upřímnosti přítele kapitána. Díky němu jsem si též osvojil spolehlivé znalosti matematiky a lodivodství a naučil se zaznamenávat kurz lodi a činit pozorování, zkrátka porozuměl jsem věcem, kterým musí rozumět námořník – neboť stejně jako jeho těšilo mě zasvěcovat, mě zase těšilo se učit, a plavba ze mě učinila námořníka i obchodníka. Výměnou za své zboží jsem si přivezl 5 liber a 9 uncí zlatého prachu, což mi po návratu do Londýna vyneslo takřka 300 liber šterlinků, a to mě zaplnilo ctižádostivými nápady, jež následně završily mou zkázu. I při této plavbě jsem ale zažil nehody. Především mi bylo neustále zle a extrémně horké podnebí mi přivodilo prudký úžeh. Obchody na pobřeží jsme prováděli hlavně od 15. stupně severní šířky.

Stal se ze mě v Guineji obchodník, a když můj přítel k mému velikému žalu brzy po návratu zemřel, rozhodl jsem se vydat se stejnou cestou znovu. Vyplul jsem týmž plavidlem s pomocí muže, který při předchozí plavbě sloužil v hodnosti prvního důstojníka a nyní lodi velel. Byla to nejnešťastnější plavba, jakou kdy kdo podnikl. I když jsem totiž vezl necelých 100 liber nově nabytého bohatství (a zbývalo mi tedy 200 liber, uložených u vdovy po mém příteli, jež se vůči mně chovala velice spravedlivě), upadl jsem na této plavbě do strašných neštěstí, z nichž prvním bylo, že když naše loď zamířila ke Kanárským ostrovům, přesněji řečeno vplula mezi tyto ostrovy a africké pobřeží, přepadla ji v ranním šeru turecká korzárská loď ze Salé a začala nás s rozepjatými plachtami pronásledovat. Povolili jsme plachty, jak jen to lana dovolovala a stěžně vydržely, abychom pirátům unikli, ale pak jsme zjistili, že jsou rychlejší a do několika hodin nás nepochybně dostihnou, a tak jsme se připravili k boji. Naše loď měla dvanáct děl, bukanýrská osmnáct. Asi ve tři hodiny odpoledne nás dostihla, a jelikož omylem přirazila kolmo k zadoboku a ne přímo k zádi, tak jak zamýšlela, přesunuli jsme osm kanonů na tuto stranu a zahrnuli ji salvou, která ji přinutila znovu se vzdálit. Naši palbu ale piráti opětovali a dvě stovky mužů na palubě střílely též z ručních zbraní. Všichni naši ale vyvázli bez zranění a drželi při sobě. Korzár se znovu chystal k útoku a my k obraně. Tentokrát ale přirazil k zadoboku na druhé straně a k nám na palubu proniklo šedesát mužů, kteří se okamžitě jali rozbíjet paluby a přetínat lanoví. Zahrnuli jsme je střelbou, halapartnami, granáty a podobně a dvakrát jsme od nich palubu vyčistili. Když ale – abych tuto skličující část příběhu zkrátil – naše loď už nebyla bojeschopná a měli jsme tři mrtvé a osm zraněných, byli jsme nuceni se vzdát a byli jsme všichni v zajetí odvezeni do přístavu Salé, náležícího Maurům.

Nezacházelo se tu se mnou tak špatně, jak jsem se zprvu obával, a na rozdíl od ostatního mužstva jsem nebyl převezen k císařskému dvoru, nýbrž kapitán si mě podržel na pirátské lodi coby osobní trofej, a jelikož jsem byl mladý, obratný a vhodný pro to, co potřeboval, ponechal si mě jako otroka. Tímto překvapivým zvratem z obchodníka v bídného otroka jsem byl naprosto zdrcen a vzpomínal jsem na otcovu prorockou předpověď, že mi bude bídně a nikdo mi nepomůže; splnilo se to – říkal jsem si v duchu – natolik dokonale, že horší vyústění ani není možné, ruka nebes mě sevřela a jsem nenávratně ztracen. Leč běda! Jak vyplyne z dalšího vyprávění, byla to pouhá ochutnávka trápení, kterými jsem si měl projít. Když si mě můj nový pán či patron odvedl k sobě domů, doufal jsem, že mě vezme znovu na moře; věřil jsem totiž, že ho osud dříve či později vydá napospas španělské či portugalské bitevní lodi a já budu znovu na svobodě. Tato má naděje se však brzy rozplynula. Když vyplouval na moře, nechával mě na souši, abych se mu staral o zahradu a vykonával v jeho domě běžnou otrockou dřinu, a kdykoli se z plavby vrátil, přikázal mi bydlet v kajutě a hlídat loď.

Jedinou věcí, o které jsem přemýšlel, byl útěk a způsob, jak ho provést, ale nenapadalo mě nic alespoň trochu realistického, nic, co by se dalo považovat za krapet pravděpodobné. Neznal jsem totiž žádného druhého otroka, Angličana, Ira ani Skota, s kým bych se mohl poradit a kdo by plul se mnou. Ačkoli jsem se tedy po dva roky často utěšoval touto představou, nikdy mi nekynuly sebemenší vyhlídky na její uskutečnění.

Zhruba po dvou letech se naskytla zvláštní příležitost, která mi znovu vnukla staré pomyšlení na pokus osvobodit se. Můj pán zůstával doma déle než obvykle a nechával loď nevystrojenou, přičemž důvodem, jak jsem se doslechl, byl nedostatek peněz. Jednou dvakrát týdně – někdy i častěji, když bylo hezky – vyplouval na člunu rybařit a vždycky si k tomu bral mě a jednoho mladého mouřenína, abychom veslovali. Pokaždé jsme ho velice rozjařili a já při rybolovu prokázal velkou obratnost, takže mě někdy s tím či oním maurským krajanem a s mladým mouřenínem posílal, abych mu nachytal ryby k večeři.

Jednou jsme vypluli na ryby za strnule poklidného rána a padla mlha hustá tak, že vůbec nebylo vidět na břeh, ačkoli jsme od něho nebyli ani půl dlouhé míle. Veslovali jsme a netušili kam, pachtili jsme se celý den a celou noc, a když nastalo ráno, zjistili jsme, že nejsme u břehu, ale naopak nejméně dvě dlouhé míle od něho. Dostali jsme se ale zpátky k pobřeží, byť za cenu veliké námahy a ne bez nebezpečí, protože vítr začal zrána vát velice zčerstva. Především jsme ale všichni měli hlad.

Varován touto nehodou se náš pán rozhodl propříště se lépe zaopatřit, a jelikož vlastnil longboat, který si přisvojil z naší anglické lodi, rozhodl se, že se už na rybolov nevydá bez kompasu a zásob. Nařídil proto tesaři své lodi (což byl také anglický otrok), aby mu uprostřed longboatu vystavěl nevelkou reprezentační kajutu jako na bárce, za kterou bude místo ke kormidlování a stahování hlavní plachty a před ní navíc místnost pro jednoho dva pomocníky, tak aby mohli plachty obsluhovat vestoje. Longboat byl opatřen takzvanou lopatkovou plachtou a peň se přehazoval nad střechou kajuty, která byla útulná a nízká a skýtala dost prostoru na to, aby si tu i s otrokem či dvěma mohl lehnout, na stolku se najíst a do skříněk si spolu s chlebem, rýží a kávou uložit i likér, na jaký měl zrovna chuť.

Často jsme se s tímto člunem vydávali na ryby, a jelikož jsem byl při rybolovu nesmírně obratný, nikdy nevyplouval beze mě. Jednou se stalo, že se rozhodl vyjet tímto člunem – buď na rozptýlení, nebo kvůli rybolovu – se dvěma třemi Maury, kteří tam měli významné postavení a on je hodlal mimořádně pohostit. Zaslal proto v noci na člun větší množství zásob než obvykle a nařídil mi vyrobit ze střelného prachu a broků, které na palubě lodi měl, tři světlice; kromě chytání ryb se totiž chystali také lovit ptáky.

Já všechno přichystal, jak nařízeno, a na druhý den jsem čekal se člunem čisťounkým, s vyvěšeným praporcem a plamenci, všecičko připravené k uvítání hostí – načež ale můj pán přišel na loď sám s tím, že hosté kvůli nějaké nenadálé záležitosti plavbu odložili, a přikázal mi, abych jako obvykle s Maurem a mladíkem nachytal ze člunu nějaké ryby, protože u něho ti přátelé povečeří. Rozkázal mi, že jakmile něco ulovím, mám mu to doručit domů, a já se to chystal splnit.

Vtom se mi ale v hlavě vynořily dřívější úvahy o útěku, jelikož jsem viděl, že budu mít k dispozici člun. Když pán odešel, začal jsem se chystat ne na rybolov, ale na plavbu, přestože jsem nevěděl a příliš nad tím neuvažoval, kam zamířit; vydám se bez obav kamkoli, jen když budu z té země pryč.

Můj první úskok byl, že si s Maurem promluvím pod nějakou záminkou, tak abych pro nás na palubu dostal jídlo. Řekl jsem mu, že si nemůžeme dovolit jíst pánův chleba, na což odpověděl, že to je pravda, a přinesl do člunu velký koš s jejich druhem topinky či sucharu a tři nádoby s pitnou vodou. Věděl jsem, kde stojí pánova bedna s lahvemi, z jejichž označení bylo jasné, že pocházejí z nějaké anglické kořisti, a zatímco byl Maur na břehu, přenesl jsem ji do člunu, jako by tam pro našeho pána byla už předtím. Kromě toho jsem do člunu přenesl velkou, přes pětadvacet žoků těžkou hroudu včelího vosku a dále balík motouzu, sekeru, pilu a kladivo, jež nám následně velice posloužily – zvláště vosk při výrobě svíček. Navíc jsem na něho zkusil další lest, a také se prostoduše nechal nachytat. Jmenoval se Izmael a říkalo se mu Malik nebo Melik, a tak jsem na něho zavolal „Meliku!“ a povídám: „Na člunu jsou pánovy pušky, můžeš opatřit nějaký střelný prach a broky? Třebas pro sebe ulovíme nějaké alkamy“ – to je pták připomínající naši kolihu; „vím totiž, že na lodi skladuje dělostřeleckou výstroj.“ „Dobrá,“ řekl on, „přinesu to,“ načež opravdu přinesl velký kožený vak, v němž byla nejméně libra a půl prachu (spíš víc), druhý vak s broky o váze pět nebo šest liber a nějaké kulky a všechno to naložil do člunu. Já zároveň ve velké kajutě objevil pánův střelný prach a naplnil jsem jím v bedně jednu velkou láhev, která byla skoro prázdná a jejíž zbylý obsah jsem přelil do jiné. Takto zaopatřeni vším potřebným jsme z přístavu vypluli na ryby. V pevnosti u ústí do přístavu nás znali a nevšímali si nás. Necelou míli z přístavu jsme stáhli plachty a začali chytat. Vítr vál od severoseverovýchodu, což mi nevyhovovalo, protože kdyby vál na jih, spolehlivě bych se dostal ke španělskému pobřeží a přinejmenším doplul do Cádizského zálivu. Byl jsem ale rozhodnutý, že ať si vítr vane kam chce, já z toho hrozného místa zmizím a ostatek přenechám osudu.

Když jsme nějakou dobu chytali a nic nechytili – protože kdykoli jsem měl na háčku rybu, netahal jsem ji ven, tak aby Maur nic neviděl –, řekl jsem mu, že tohle není možné, takhle pánovi neposloužíme a musíme odplout do větší dálky. On – ničeho netuše – souhlasil, a jelikož stál u přídě, napjal plachty. Já – u kormidla – přeplul skoro o dlouhou míli dál, načež jsem člun zastavil, jako bych chtěl chytat, předal jsem kormidlo chlapci, postoupil k místu, kde stál Maur, sehnul jsem se jakoby pro něco za ním, nečekaně ho paží uchopil pod pasem a švihem ho hodil přes palubu. Jelikož uměl plavat jak kus korku, okamžitě se vynořil, volal na mě, prosil, ať ho vytáhnu, a sliboval, že se se mnou vydá kamkoli na světě. Plaval za člunem tak rychle, že by mě – bylo skoro bezvětří – brzy dohnal. Vkročil jsem do kajuty, popadl pušku, namířil na něho a řekl mu, že jsem mu nijak neublížil, a když bude zticha, ani mu neublížím; ale dodal jsem: umíš plavat dost na to, aby ses dostal ke břehu, a moře je klidné; namiř si to k pobřeží a nic ti neudělám; ale jestli se přiblížíš ke člunu, prostřelím ti hlavu, protože jsem rozhodnutý dostat se na svobodu. A tak se otočil a plaval ke břehu, a jsem si jistý, že ho snadno dosáhl, protože to byl výtečný plavec.

Mohl jsem naopak do vody hodit chlapce a vzít s sebou Maura, jenomže Maurovi se nedalo věřit. Jakmile byl pryč, otočil jsem se k chlapci, kterému se říkalo Xury, a řekl mu: „Xury, když mi budeš věrný, udělám z tebe důležitého člověka, ale pokud se na znamení věrnosti neudeříš do tváře“ – tj. neodpřisáhneš to při Mohamedovi a vousu svého otce – „budu tě taky muset hodit do moře.“ Chlapec se na mě usmál, promluvil tak nevinně, že jsem ho nemohl podezírat, a zapřisáhl se, že mi bude věrný a vydá se se mnou kamkoli na světě.

Dokud jsem byl od plavajícího Maura na dohled, mířil jsem člunem přímo na moře a stáčel se k návětří, tak aby si mysleli, že jsem se vydal k ústí Gibraltarského průlivu (jak se skutečně dalo od soudného člověka čekat); neboť koho by napadlo, že poplujeme na jih, k barbarskému pobřeží, kde bylo jisté, že nás celé černošské kmeny obklopí ve svých kánoích a zahubí nás a kde nebude možné vystoupit na břeh, nechceme-li, aby nás sežrala divoká zvířata nebo ještě nelítostnější lidské šelmy.

Jakmile ale padl soumrak, kurz jsem změnil, zamířil k jihovýchodu a stáčel přitom příď mírně na východ, tak abych sledoval břeh. Díky svěžímu větru a klidné hladině jsem nabral takovou rychlost, že když jsem den nato ve tři hodiny odpoledne doplul do blízkosti souše, musel jsem být nejméně 150 mil od Salé zcela mimo hranice panství marockého císaře nebo jakéhokoli jiného panovníka, neboť jsme tam neviděli živáčka.

Můj strach z Maurů a hrůza z toho, že jim padnu do rukou, však byly takové, že jsem nikde nestavěl, nevystupoval na břeh a nekotvil, nýbrž v přetrvávajícím příhodném větru takto plul pět dnů, a když se pak vítr stočil k jihu, usoudil jsem, že pokud mě snad nějaké lodě honily, už pronásledování vzdaly; a tak jsem se odvážil doplout ke břehu a zakotvit v ústí nějaké říčky, nevím jaké a nevím kde. Nespatřil jsem tam nikoho a netoužil jsem nikoho vidět, především jsem dychtil po pitné vodě. Do říčky jsme vpluli navečer, rozhodnuti doplavat na břeh, jakmile se setmí, a prozkoumat ten kraj. Když ale padla tma, slyšeli jsme tak děsivý štěkot, ryk a skučení divokých zvířat kdovíjakých druhů, že nebohý chlapec zmíral strachy a žadonil, ať se na břeh vydám až ve dne.

„Tak dobrá, Xury,“ řekl jsem, „nepoplavu, ale je možné, že ve dne uvidíme lidi stejně hrozné, jako jsou tihle lvi.“

„Tak my na ně střelit z pušky,“ prohlásil se smíchem Xury, který se naučil anglicky díky rozhovorům mezi otroky, „a zahnat je.“ Byl jsem rád, že má tak dobrou náladu, a dal jsem mu loknout z pánovy bedny s lahvemi, abych ho rozveselil. Xuryho rada byla koneckonců dobrá a já ji přijal, svrhli jsme kotvu a přes noc zůstali bez hnutí. Bez hnutí, říkám, protože jsme nezamhouřili oka! Během dvou tří hodin jsme viděli k mořskému břehu přijít mnoho druhů ohromných zvířat – nevím, jak je nazvat –, načež vběhla do vody, rochnila se v ní, oplachovala a ochlazovala se pro potěšení a jejich bučení a ryk byly tak hrozné, že něco podobného jsem v životě neslyšel.

Xury byl příšerně vyděšený a já také, ale ještě daleko víc jsme se vyděsili, když bylo slyšet, jak jedno to mohutné zvíře plave k naší lodi. Nebylo vidět, ale podle troubení bylo znát, že je to obrovitá vzteklá obluda, a chudák Xury vzkřikl, ať zvednu kotvu a odveslujeme pryč. „To ne, Xury,“ já na to, „můžeme popustit lano s bójí a přesunout se na moře – nemůžou za námi daleko.“ Ale sotva jsem to vyřkl, spatřil jsem to zvíře – ať to bylo, co to bylo – na délku dvou vesel, což mě pořádně překvapilo. Okamžitě jsem ale přikročil ke dveřím kajuty, vzal pušku a vypálil po něm, načež se hned obrátilo a zase plavalo ke břehu.

Vůbec se však nedají popsat ty hrozné zvuky a příšerné skřeky a vytí, které se pozvedly na okraji břehu i ve vnitrozemí poté, co se rozlehla rána z pušky; myslím totiž, že ti tvorové ještě nikdy nic podobného neslyšeli. To mě přesvědčilo, že během noci na břeh nemůžeme, a pochybné bylo i to, jak se na břeh dostat ve dne, protože padnout do rukou někomu z divochů by bylo stejně zlé jako stát se kořistí lvů a tygrů – přinejmenším já s Xurym jsme se obou nebezpečí báli stejně.

Tak či tak jsme ale byli nuceni vypravit se někam na břeh pro vodu, protože ve člunu nám už nezbývala ani pinta, a otázka zněla, kdy a kde si ji opatřit. Xury řekl, že když mu dovolím vydat se s nádobou na břeh, zjistí, zda tam je voda, a přinese ji. Proč tam chce jít? ptal jsem se ho: Proč ne já, zatímco on zůstane ve člunu? Chlapec odpověděl s obětavostí, pro niž jsem ho od té chvíle měl rád, neboť řekl: „Když přijít divoši, tak sníst mě a vy utéct.“ „Nuže, Xury,“ řekl jsem, „půjdeme oba, a když přijdou divoši, nesnědí nikoho, protože je zabijeme.“ Dal jsem Xurymu na posilněnou kus sucharu a dal mu napít z té výše popsané bedny s lahvemi, načež jsme člun dovlekli tak blízko ke břehu, jak nám připadalo rozumné, a na břeh jsme se přebrodili vybaveni jen zbraněmi a dvěma nádobami na vodu.

Nechtěl jsem člun ztratit z dohledu, neboť jsem se bál, že se na řece objeví kánoe s divochy. Hoch ale asi míli ve vnitrozemí spatřil jakousi nížinu a vydal se k ní. Pak jsem ho uviděl, jak ke mně běží, a myslel jsem si, že ho pronásleduje divoch nebo že ho vyděsila divoká šelma, a utíkal jsem k němu, abych mu pomohl. Když jsem se ale přiblížil, uviděl jsem, že má přes ramena přehozený jakýsi úlovek, jakoby zajíce, ale odlišné barvy a s delšíma nohama. Byli jsme za toho tvora velmi vděční a maso měl chutné, ale největší radostí, kterou Xury přinesl, byla zpráva, že našel pitnou vodu a žádné divochy přitom neviděl.

Následně jsme ale zjistili, že kvůli vodě nemusíme podstupovat takovou námahu, protože o kus dál proti proudu říčky, u které jsme byli, je voda za odlivu sladká – příliv nepronikal daleko. Naplnili jsme tedy nádoby, hodovali na zabitém zajíci a chystali se pokračovat v cestě, protože jsem v té oblasti nenalezl žádné stopy po lidech.

Protože jsem už při jedné plavbě na tomto pobřeží byl, dobře jsem věděl, že se nedaleko od pobřeží nacházejí Kanárské a Kapverdské ostrovy. Jelikož jsem ale neměl potřebné instrumenty, abych zjistil, na kterém stupni šířky právě jsme, a nepamatoval jsem si přesně, na jaké šířce se nacházejí zmíněné ostrovy, nevěděl jsem, kde je hledat a kde za nimi zamířit na moře – jinak bych některé snadno našel. Doufal jsem ale, že když se budu držet pobřeží až k místům, kde obchodují Angličané, zastihnu na jejich obvyklých obchodních stanovištích anglická plavidla, která nás zachrání a přijmou.

Podle svých výpočtů jsem se nyní nacházel v onom kraji, jenž leží mezi panstvím marockého císaře a černochy a vyjma divoké zvěře je pustý a neobydlený, protože černoši jej opustili a z obav z Maurů se přesunuli dále na jih, jenže Maurové měli za to, že tak vyprahlý kraj nemá smysl zabydlovat, a také se ho vzdali kvůli množství tygrů, lvů, levhartů a dalších divokých šelem, které se tu pohybují. Maurové jej proto využívají jen k lovu, na který se vypravují takříkajíc s vojskem, tedy s dvouaž třítisícovým oddílem. Na takřka stovce mil pobřeží jsme viděli ve dne jen pustý, neobydlený kraj a v noci slyšeli jen vytí a řev divokých šelem.

Ve dne mi jednou dvakrát připadalo, že vidím Pico de Tenerife na Kanárských ostrovech, a byl jsem rozhodnut vypravit se k němu, ale při dvou pokusech mě zahnal protisměrný vítr a i moře se s mým člunem příliš vzdouvalo. Usoudil jsem tedy, že se přidržím prvotního plánu, a následoval jsem pobřeží.

Po vyplutí z tohoto kraje jsem byl nucen několikrát přistát kvůli pitné vodě. Jednou jsme takto brzy ráno zakotvili pod poměrně vysoko čnícím výběžkem, a jelikož nadcházel příliv, čekali jsme, až budeme moci zaplout blíž, když vtom na mě Xury, který byl bedlivější pozorovatel než já, tiše zavolá, že bychom se od břehu měli vzdálit, protože tamhle na úbočí kopce leží nějaká hrozná obluda a tvrdě spí. Podíval jsem se, kam ukazuje, a vskutku uviděl příšernou obludu: na úbočí břehu a ve stínu převisu, který byl jakoby nad ním, ležel hrozitánsky velký lev.

„Xury,“ povídám, „půjdeš na břeh a zabiješ ho.“ Xury se zatvářil vyděšeně a řekl: „Já zabít? Sní mě jednou pusou,“ čímž mínil jedním kousnutím. Neodpověděl jsem, jen jsem hochovi pokynul, ať zůstane nehnutě, vzal jsem naši největší pušku, což byla skoro mušketa, naládoval ji slušnou dávkou prachu a dvěma kulemi a zas ji položil; pak jsem nabil další pušku dvěma kulkami a třetí pušku – měli jsme tři – pěti menšími kulkami. Zamířil jsem první zbraní co nejpřesněji, abych tvora trefil do hlavy. Protože ale ležel s nohou mírně zdviženou nad čenich, zasáhly ho kule do nohy nad kolenem a roztříštily kost. Nejprve zavrčel, ale když zjistil, že má nohu zlomenou, upadl, načež se zdvihl na třech nohách a vyrazil ze sebe nejhroznější řev, jaký jsem v životě slyšel. Byl jsem trochu překvapen, že jsem ho nezasáhl do hlavy. Okamžitě jsem se ale chopil druhé zbraně, a i když začal ustupovat, vypálil jsem znovu a trefil ho do hlavy a radoval se z pohledu na to, jak padl skoro bez hlesu a jen na zemi bojuje o život. Pak se Xury osmělil a chtěl, ať mu dovolím vydat se na břeh. „No tak jdi,“ řekl jsem a chlapec skočil do vody. V jedné ruce držel lehkou pušku, druhou doplaval ke břehu, a když se ke zvířeti přiblížil, přiložil mu hlaveň k uchu, střelil je znovu do hlavy a tím je dodělal.

Byla to naše kořist, ale jíst se nedala a já litoval, že jsem vystřílel tři dávky prachu na tvora, který nám k ničemu není. Xury ale prohlásil, že z něho kus chce, a tak vylezl na palubu a požádal mě o sekeru. „Na co, Xury?“ ptám se já. „Useknout mu hlavu,“ odpověděl. Utít mu hlavu Xury nedokázal, ale usekl mu tlapu a přinesl ji – a byla neskonale velká.

Napadlo mě ale, že kůže zvířete by pro nás snad mohla mít nějaký užitek, a rozhodl jsem se ji stáhnout, pokud se mi to podaří. A tak jsme se s Xurym pustili do práce, avšak Xury v tom byl daleko obratnější, protože já nevěděl, jak si počínat. Společně nám to trvalo celý den, ale nakonec jsme ze zvířete kůži dostali. Roztáhli jsme ji na střeše kajuty a slunce ji za dva dny vysušilo, načež jsem na ní lehával.

Po této zastávce jsme dalších deset dvanáct dnů pluli na jih. Ze zásob, které rychle mizely, jsme čerpali velice střídmě a nevydávali jsme se na břeh častěji, než bylo kvůli pitné vodě nutné. Mým úmyslem bylo dostat se k řekám Gambii či Senegalu, tedy kamkoli k Zelenému mysu, kde jsem doufal, že narazíme na evropskou loď. Pokud ne, nevěděl jsem, co podniknout jiného než buď zamířit na ostrovy, nebo zemřít mezi černochy. Věděl jsem, že všechny lodě z Evropy – ať už plují ke guinejskému pobřeží, do Brazílie nebo do Východní Indie – plují kolem tohoto mysu nebo těchto ostrovů, a zkrátka jsem svůj osud vsadil výhradně na to, že buď narazím na nějakou loď, nebo musím zahynout.

Table of Contents

Život a dobrodružství Robinsona Crusoea