© Pavel Kosatík 2019

Illustration © Eva Bartošová 2019

ISBN 978-80-7617-980-6

Fotografie na obálce Ondřej Němec

Rukopis této knihy vznikl díky podpoře firmy Sagitta Ltd., spol. s r. o.

Václav Havel: po T. G. Masarykovi asi jediný český veřejný činitel, jehož myšlenky natolik vstoupily do našeho povědomí, že už si často ani neuvědomujeme jejich původ. Používáme je, ať o tom víme nebo ne, ať s nimi souhlasíme nebo ne.

Možná že by se Václav Havel tou situací, kdyby ji mohl sledovat, bavil, možná že by si lehce zoufal. Z jeho díla totiž mají momentálně největší rezonanci věty a pojmy, jimž on sám žádnou zvláštní myšlenkovou brizanci nepřipisoval. Často se jednalo o hesla stvořená pro potřebu dané historické chvíle a doslova na poslední chvíli také vzniklá.

„Nejsme jako oni.“ – Pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí.“ – „Naše země nevzkvétá.“ – „Blbá nálada…“

Václav Havel sám považoval ze svého díla za důležité spíš věty ukryté v esejích a divadelních hrách, napsaných v sedmdesátých a osmdesátých letech; ty pro sebe nejpodstatnější dál později rozvíjel v prezidentských projevech. Z úvah o tom, je-li možný „život v pravdě“, se například zrodila jeho představa „nepolitické“, někdy také „antipolitické“ politiky, kterou se snažil prosazovat i z pozice hlavy státu.

Co Václav Havel chtěl svými myšlenkami říci, a hlavně jaký obsah si v nich můžeme najít dnes? Na to formou stovky komentářů k jeho výrokům hledá odpovědi tato kniha.

„Dosavadní literatura a umění vůbec nebyly

velikým vyjádřením naší podivuhodné doby

v celé její složitosti, ale z velké části

jen jejím bledým odvarem.“

Září 1956

Havlovi rodiče asi žasli, když se v čase, kdy jejich staršímu synovi bylo patnáct šestnáct let, zjistilo, že z něj roste knihomol. Začínala padesátá léta, soudruzi, kteří v Československu vládli, s radostí popravovali jednoho svého soudruha za druhým a už vůbec se nepárali s tzv. třídními nepřáteli. Patřil k nim i Havlův otec, stavební podnikatel, jehož vina spočívala mj. v tom, že vybudoval luxusní vilovou čtvrť Barrandov včetně tamních Teras. Z toho víceméně vyplývalo, že jeho synové se nedostanou na žádnou vysokou, a nejspíš ani střední školu. A teď ten starší začal psát básně a tvrdit, že by chtěl být spisovatel.

Bylo jasné, že v oficiální literatuře, jaká tehdy vycházela, nemůže prorazit, to mu však tolik nevadilo, o psaní románů o stavbě přehrad nestál. Spíš mu záleželo na tom, co jeho textům řeknou autoři momentálně zneuznaní jako Jaroslav Seifert, Vladimír Holan nebo generační skorovrstevník Jan Zábrana. Se skupinou stejně starých a zatím také veřejnosti neznámých kamarádů, jako byli Josef Topol, Věra Linhartová nebo Jiří Kuběna, vytvořil neformální literární skupinu, která chvíli dokonce vydávala vlastní samizdat. A co čert nechtěl, v roce, kdy mu bylo dvacet, prorazil i na půdě oficiálního Svazu spisovatelů.

Stalo se tak v čase milostivého režimního „tání“ po XX. sjezdu KSSS, který odhalením Stalinových zločinů na chvíli otřásl sebevědomím komunistů i v ČSR – takže například ve zmíněném svazu přestali kontrolovat, co mladí dělají. Měsíčník Květen, založený původně proto, aby tvorba mladých byla líp na očích, se vymkl z kontroly a svůj podíl na tom měl také Václav Havel: jeho text Pochyby o programu (míněno o ideovém zaměření Května), byl jeho prvním publikačním úspěchem vůbec.

Hned napoprvé se mu podařilo téměř nemožné, přímo ve „tmě pod svícnem“ si řekl své: oficiální umělecký směr, socialistický realismus, odmítl s takovou samozřejmostí, jako by pro něj vůbec neexistoval. A dodal, že nikdo nemá autorům přikazovat, v jakém duchu mají psát. Svůj hlavní myšlenkový dynamit si však Havel schoval pro svazovou konferenci o mladé literatuře, která se počátkem listopadu 1956 sešla na Dobříši. Přednesl tam hlavní referát, v němž svou kritiku z Května ještě vyostřil. Neotiskli mu ho, naopak se o něj ve svazových Literárních novinách otřeli jako o toho, kdo má „sklon k apolitičnosti“. Ale od té – první – chvíle byli nuceni si ho zapamatovat – jako toho, s kým budou problémy.

„Do Kutné Hory bez galoší ani Jaroš nedojde.“

1963

Když se Václav Havel v roce 1959 vrátil z vojny, skoncoval s marnými pokusy o studium na vysoké škole a nastoupil jako kulisák v divadle: nejdřív u Jana Wericha v ABC a o rok později v právě založeném Divadle Na zábradlí. Přátelé, kteří radili, že se tak ocitne blíž kultuře než jako student filosofické fakulty, radili dobře. Divadlo bylo plné zajímavých lidí a ten nejzajímavější z nich, režisér a dramaturg Jan Grossmann, udělal z Havla divadelního autora.

Grossmann chtěl divadlo, kam lidi budou chodit přemýšlet. Takový přístup byl v šedesátých letech možný a také Havlovi jako autorovi naprosto vyhovoval: vždycky měl blíž k myšlenkám než k metaforám.

„Zábradlí“ se během pár let stalo nejen přední pražskou, ale i mezinárodně uznávanou scénou a Havel jeho prvním autorem, který se prosadil. Stalo se tak v roce 1963 absurdním dramatem Zahradní slavnost, které si získalo renomé jako hra, která si dělá inteligentní legraci z bezobsažného jazyka většiny státního a stranického aparátu.

Bylo to poprvé, kdy si Havel zvolil za své (jak se později mělo ukázat, vlastně celoživotní) téma jazyk – jako základní prostředek komunikace a zároveň jako celkem spolehlivého informátora o stavu, v jakém se společnost nachází (nebo nenachází). Bezobsažnost dobového jazyka mu dodávala informaci i o duševní kondici obyvatel. Většina Havlových hrdinů se pokoušela řečí nějakým způsobem vyjádřit sebe sama; to jediné, co jim však lezlo z úst stále znovu a znovu, byly fráze.

„Dnes už není doba statických a neměnných kategorií, kdy A bylo jen A a B vždycky jen B; dnes dobře víme, že A může být často zároveň B a B zároveň A; že B může být B, ale i A a C; stejně jako C může být nejen C, ale i A, B a D; a že za jistých okolností může dokonce F být nejen O, Q, Y, ale třeba i Ř!“

Že člověk zpřetrhal své reálné vztahy nejen k současnosti, ale také k minulosti, napověděl způsob, jakým Havel ve hře zacházel s tzv. lidovou moudrostí. Po staletí tradovaná rčení, úsloví a pořekadla v sobě u Havla už neukrývají žádnou moudrost, ale jsou to stejné bláboly jako mozkové plody dnešních byrokratů. „Kdo se hádá o komáří řešeto, nemůže tančit s kozou u Podmokel.“ „Není možné střílet káňata a mít přitom v Berouně maštal.“

Člověku se z těch mouder až protáčely panenky, perspektivy ale byly neveselé. Pokud autentický jazyk neexistuje ve veřejném prostoru a nelze se k němu utéct ani do minulosti, jak tedy vlastně zůstat sám sebou? Havlova hra nebyla jenom dobovou společenskou agitkou a nebyla ani kritikou fráze, která ničí moderní svět bez rozdílu politických systémů. Vyplývalo z ní, že řešení neleží mimo člověka, ale že záleží na tom, jak vážně nebo nevážně člověk zachází sám se sebou.

„Každý dobrý spisovatel ví sám nejlépe,

co je jeho úkolem. Svaz spisovatelů

by měl pouze zajišťovat, aby spisovatelé

a časopisy mohli plnit co nejlépe úkoly,

které si před sebe – sami – kladou.“

Červen 1965

V polovině 60. let už na sebe Václav Havel mohl být celkem pyšný. Na režimu, který ho, coby syna ze špatné rodiny, chtěl udržet stranou všech pozic, si vyvzdoroval status jednoho z nejznámějších mluvčích generace. Vystudoval vysokou školu, byť trochu jinou, než si přál, stal se respektovaným dramatikem. Z hlediska postavení ve společnosti však hlavním úspěchem asi bylo to, když ho v roce 1965 přijali za člena Svazu spisovatelů. Ten, kdo byl členem svazu, se podílel na moci, které svaz coby převodová páka ÚV KSČ požíval – i když si přitom o celém tom systému, tak jako Havel, myslel jen to nejhorší.

Ocitl se jako vetřelec ve světě, do něhož jednak patřil (jako velmi dobrý tvůrce), jednak nepatřil (jako člověk, který za žádnou cenu nechtěl provozovat tradiční svazovou politiku). Na schůzích se tak stal mluvčím nejrůznějších nezávislých zájmů, nejčastěji generačních. Když v roce 1964 vznikl první programově nemarxistický literární časopis Tvář, jehož odbojní autoři (Bohumil Doležal, Jiří Gruša, Petr Kabeš, Jan Lopatka, Emanuel Mandler, Jiří Pištora ad.) se rozhodli ignorovat nejen socialistický realismus, ale rovnou také vedoucí úlohu strany, stal se Havel po čase předsedou redakční rady. Jako jediný člen svazu mezi nimi mohl „zaštiťovat“ odbojnou existenci časopisu ve vyšších svazových grémiích.

Z této pozice také vystoupil na spisovatelské konferenci v červnu 1965, odkud pochází jeho úvodní citát. Kritik probíhající společenské degradace jazyka čím dál víc zjišťoval, že do tohoto procesu je plně zapojena také instituce, která by naopak měla jazyk a jeho svobodu bránit: spisovatelská organizace. Ale na svazových schůzích slýchal stejné retardující žvanění jako všude jinde. Instituce, která tu a tam v minulosti zažila i chviličky, kdy mohla být pyšná na svou odvahu (třeba na II. sjezdu v roce 1956, kde pro celý národ památným způsobem vystoupili básníci Jaroslav Seifert a František Hrubín), při pohledu zevnitř fungovala jako jakási zvláštní odborová organizace. Na schůzích se debatovalo ve stylu: všichni se potřebujeme psaním nějak uživit, tak si ten cíl nekomplikujme, nevyhledávejme zbytečné problémy a spolupracujme na nalezení řešení, jak na to. Tento sousedsko-soudružský způsob řeči Havel absolutně nesnášel, a tak nebylo divu, že se právě do něj na zmíněné konferenci obul. „Jakmile začneme navzájem přimhuřovat oči nad tím, co se nám vzájemně na našem psaní nelíbí, jakmile začneme uhýbat od svých vnitřních norem, přizpůsobovat se jeden druhému, smlouvat vzájemně se svými poetikami, postavíme se každý sám proti sobě…“ Ještě byl na ně pořád hodně mladý, ještě si pořád neuvědomovali, jakou má sílu. Ale jeho slova už i mezi nimi začínala pracovat.

„Ptydepe“

1965

 George Orwell v antiutopickém románu 1984 popsal svět, v němž moc promlouvá k obyvatelstvu prostřednictvím newspeaku, uměle vytvořeného jazyka, který na rozdíl od angličtiny nenabízel svým uživatelům žádné možnosti, jak vládnoucí moc kritizovat. Novořeč (souhlasíme-li s tezí, že podstatná část myšlení má slovní podobu) umožňovala jen takové způsoby myšlení, jež byly povoleny státem. Jazyk byl zredukován na vyjádření těch nejjednodušších skutečností a stavů. Pro označení situací, které stát považoval za podstatné, byla navíc stvořena slova nová. Typické bylo například slovo „doublethink“, určené k označení takového stavu mysli, kdy je člověk schopen ztotožnit se se dvěma opačnými názory najednou. Newspeak se tak stal jazykem mocných: promlouvala jím média a kromě nich i všichni, kdo chtěli v režimu Orwellova románu udělat snadnou a bezproblémovou kariéru.

Také Václav Havel ve své druhé (podle data napsání však de facto první) hře Vyrozumění použil umělý jazyk. Jeho ideu však převzal nikoli od Orwella, ale od svého bratra. Na konci padesátých let, dávno předtím, než se stal odborníkem na počítače, zabýval se Ivan Havel nápadem napsat divadelní hru ve vymyšleném, a tedy divákům nesrozumitelném jazyce. Její fragment se dostal ke staršímu bratrovi, který nejenže ho použil ve Vyrozumění, ale nechal si od Ivana vypracovat celou gramatiku této řeči, jež dostala název ptydepe. Její základní vlastností bylo, že se jednotlivá slova od sebe měla co nejvíce lišit – což znamenalo, že musela být tvořena co nejméně pravděpodobnými kombinacemi písmen. Jinými slovy, slova v jazyce ptydepe musela být hodně dlouhá. Například k označení „rorýse říčního“ nový jazyk potřeboval 319 písmen. Zrodil se jazyk jako doklad triumfující a zároveň šílící racionality.

Lingvista Lubomír Doležel, který měl v programu k premiéře hry srovnat havlovský umělý jazyk s oficiálním jazykem úředním, zjistil, že se obě řeči nápadně podobají. Téma bylo ve Vyrozumění dovedeno k dokonalosti tím, že ptydepe je v závěru hry nahrazeno novým a dokonce ještě dokonalejším jazykem, chorukorem. V protikladu k ptydepe je však chorukor budován na principu slov co nejvíce si navzájem podobných.

Triumf lingvistického rozumu se v Havlově hře rovnal bláznovství: nový abstraktní jazyk byl podstatně komplikovanější než egyptské hieroglyfy. Byl tak složitý, že se nedal vůbec naučit, nedalo se v něm číst, psát, ani mluvit. Z hlediska rozumu byl přesto dokonalý. Havlova hra byla o tom, že hledisko rozumu, oproštěné od hledisek ostatních, může být lidstvu pěkně na levačku.

„Než zvolat tisíc odvážných slov, z nichž

je pak postupně devět set odvoláno, je asi lepší

zvolat jich jenom sto, nicméně stát za všemi

opravdu do konce.“

28. června 1967

IV. sjezd spisovatelů vstoupil do dějin především díky statečnému vystoupení několika spisovatelů, většinou členů komunistické strany, kteří nesouhlasili s konformním vedením svazu (a též s konformní přípravou sjezdu), takže hned v první sjezdový den rozvrátili očekávaný program. Milan Kundera, který měl přednést přehled svazové činnosti od posledního sjezdu v roce 1963, předstoupil místo toho s vlastním nekonvenčním zamyšlením nad nesamozřejmou rolí malého národa v moderních dějinách. Oživil provokativní otázky po smyslu národní existence, které v roce 1886 nezapomenutelným způsobem vznesl esejista H. G. Schauer, a udal tím sjezdu úplně jiný tón, než přítomní zástupci ÚV KSČ, v čele s momentálním šéfideologem Jiřím Hendrychem, čekali. Ke Kunderovi se přidal Pavel Kohout, který se opřel do cenzury a využil sjezdové tribuny k tomu, aby přečetl dopis Alexandra Solženicyna, spisovatele doma v Sovětském svazu přísně zakázaného. Poté, co se proti cenzuře vyslovili ještě Alexandr Kliment a další, nasadil druhý sjezdový den korunu všemu Ludvík Vaculík, který svůj projev na téma vztahu spisovatelů a moci završil sdělením, že vlastně vůbec neuznává vedoucí úlohu strany v kultuře. Nechce se dohodnout.

Václav Havel, který druhý den jednání vystoupil nedlouho před Vaculíkem, si připravil na pohled relativně méně výbušné téma příspěvku. Jako člen svazu spisovatelů od roku 1965 už znal ze zkušenosti jeho aparát. Na schůzích a poradách, které si musel odsedět, celou dobu sledoval, jaký je vztah mezi rétorikou svazového vedení a účinky tak velikého množství pronášených slov. Zjistil, že malý.

Byl tak ještě kritičtější než řečníci prvního dne, Kundera a spol., neboť vlastně zkritizoval i je. Nemilosrdně zkonstatoval, že odvážně se mluvilo i na předchozích sjezdech, leč bez výsledku. II. sjezd v roce 1956 navrhl řešit rozbouřenou situaci v členských řadách založením měsíčníku Květen, který byl v roce 1959 zlikvidován. III. sjezd v roce 1963 navrhl uklidnit rozbouřenou mladou spisovatelskou generaci založením časopisu Tvář, který však od zákazu v roce 1965 též neexistoval, atd. Svaz podle Havla naprosto nebyl onou bojovnou organizací, na jakou se dalo soudit z předchozích vystoupení pár odvážných jedinců. Ve skutečnosti jeho pozici definovala snaha v zájmu hladkého provozu zardousit každou novou myšlenku, sotva se objeví. Větou citovanou v úvodu Václav Havel vyhmátl to podstatné, i pro budoucnost. Zdaleka ne všichni, kdo se například v bezprostředně následujících letech 1967–1969 prsili na spisovatelských tribunách, se svou odvahou přežili i do dob normalizace. Co je důležitější: neiluzivní skutečnost, nebo její slovní fasáda? Vždy budou existovat dvě různé skupiny lidí, které na to budou mít dva různé názory.

„Beskydy! Beskydy! Nic jiného mi neumíš říct!“

1968

Třetí Havlova hra Ztížená možnost soustředění, uvedená v Divadle Na zábradlí v premiéře v dubnu 1968, byla jeho zatím nejhlubší sondou do partnerských vztahů. Komedií o muži mezi dvěma ženami, neschopném rozhodnout se pro kteroukoli z nich, Havel předpověděl leccos ze svých pozdějších vlastních osudů, ale především na řeč těchto vztahů použil stejně nemilosrdné hledisko, jako když v předchozích hrách analyzoval vyjadřování příslušníků stranického aparátu.

Kde lépe ukázat pokleslost odcizených vztahů v soudobé společnosti než tam, kde na nich nejvíce záleží, tj. v partnerství? Jak muži, tak ženy působí v prvních třech Havlových hrách jako karikatury obou pohlaví. Jako by nakonec nic na světě nebylo tak banální jako partnerské vztahy. Až k nesnesení neautentická milostná řeč Marie a Grosse, hrdinů Vyrozumění, z nich dělá loutky, lidi závislé myšlením na někom jiném. Mluví k sobě a jednají jeden s druhým jak dva roboti. Tytéž vztahové trapnosti ostatně prožívají i četné postavy Havlových her z pozdější disidentské doby.

Základem milostného života je ve všech těchto hrách flirt. Tedy vztahový experiment, komunikace s nezávazným citovým či erotickým podtextem. Ta nezávaznost opět vypovídá o hrdinech havlovského světa všechno: za nic na světě by nešli do vztahu, protože jak by také loutky neschopné vlastního myšlení mohly vytvořit vztah? City zásadně chybí, vše spěje co nejkratší cestou k tomu, dostat dotyčnou či dotyčného do postele, kde pak stále tytéž neautentické pohyby zkopírují neautentický průběh předchozí řeči.

Lidé jsou si ve svých vztazích vesměs lhostejní, zjistil v hrách ze šedesátých let Václav Havel. Nedokážou však tuto krutou pravdu o sobě přijmout, takže všechny ty fráze, které chrlí a jimž jsou vystaveni, prožívají, jako by šlo o autentická citová vyznání. Hrdina Ztížené možnosti soustředění Huml (možná ne náhodou bylo toto příjmení tolik podobné Havlovu) dokáže tímto způsobem jakž takž ovládat a kontrolovat hned čtyři ženy najednou, manželku, milenku, sekretářku a vědkyni-intelektuálku. Všechny tyto „vztahy“ uvádí do chodu on sám, aniž dokáže kterékoli z oněch žen dát to, oč jim jde, totiž sebe sama. Ve skutečnosti je od začátku do konce všechny manipuluje, jedné vypráví, co dělá s druhou, třetí poštve proti čtvrté atd. Výsledkem je naprostý chaos, který Huml způsobí, ale těžko to mohlo dopadnout jinak, protože celá jeho mysl je chaotická.

Nakonec ze všech těch životů plných emocí zbude jen vzpomínka na Beskydy, která, když na scéně padne, způsobí, že diváci se mohou utlouci smíchy. Jak je možné, že jsme se sami sobě uvnitř natolik vzdálili? Co to s námi ten moderní svět udělal? Většina Havlových postav u této otázky zůstane a odvahu zabývat se prolhaností vlastní existence nenajde. Pokud se něčeho doberou, tak většinou jenom podobného zvolání, jakým obšťastní diváky Sládek, hrdina hry Audience a v žádném případě ne mudrc: „Je to všechno na hovno.“

„O demokracii lze vážně mluvit jen tam,

kde má lid možnost svobodně si zvolit,

kdo mu má vládnout. Což předpokládá existenci

aspoň dvou souměřitelných alternativ.“

4. dubna 1968

Kovaní členové strany byli ke konci šedesátých let už skoro zvyklí na to, že se z Havlových úst ozývají jen samé z jejich hlediska nehorázné myšlenky. Ta z počátku pražského jara 1968 jim přesto musela vyrazit dech. Byla totiž v totalitním režimu myšlenkou dokonale kacířskou: Václav Havel žádal vytvoření nové politické strany, která by vstoupila do soutěže se stranou komunistickou, stala se jí opozicí.

Článek se podle toho i jmenoval: Na téma opozice. Dané slovo dosud v režimu Antonína Novotného, ale i Alexandra Dubčeka bylo tabu. Uskutečnil snad Klement Gottwald puč v únoru 1948 jen proto, aby si jeho pohrobci nechali moc zas vyrazit z rukou? Copak neměl ten, komu nestačila samotná KSČ, na výběr paletu ostatních stran, spolupracujících v režimu Národní fronty?

A to ještě skalní komunisté netušili, že se stejným požadavkem jako Havel přijdou zanedlouho i někteří jejich vlastní soudruzi. I z nitra komunistické strany, nejen zvenčí, v roce 1968 zazněly hlasy po obnově nezávislé sociální demokracie, která zanikla svým nuceným sloučením s KSČ v červnu 1948. Pokud bylo pro KSČ nebezpečím, aby jako její konkurence vznikla nějaká liberálně demokratická strana, rozštěp levice se jevil jako perspektiva ještě horší.

Myšlenka politické plurality se pak stala jednou z nosných idejí pražského jara, uvnitř komunistické strany i mimo ni. To kvůli obavám, že by taková pluralita snad mohla být prosazena, biľakovci napsali do Moskvy svůj smutně proslulý „zvací dopis“. To proto vojska cizích armád v srpnu 1968 okupovala Československo.

Přemýšlet o opozici bylo, jak řečeno, kacířstvím, poslat kacíře na popraviště nebo alespoň do dlouholetého žaláře však v čase obrodného procesu nebylo dost dobře možné. Uvnitř KSČ se tedy vymýšlely různé důvody, proč ustavení nové strany není rozumné. K demokratizaci veřejného života prý bude stačit to, co v zásadě už je, tedy vnitřní opozice v řadách KSČ. Opoziční roli prý také nemusí hrát hned strany, postačí význační jednotlivci. Do jisté míry by mohly roli opozice sehrát i strany a organizace sdružené v Národní frontě, jak už to bylo zmíněno.

Bylo to jedno z mála období v Havlově životě, kdy se projevil jako zastánce politických stran, tedy jako obhájce tradičního politického života. Později, až do roku 1989, ale často i potom, Havel obviňoval strany z přebujelého partajnictví a vymýšlel jakékoli formy politiky, jen aby se nutnosti spolupráce se stranami mohl vyhnout. Článek z doby pražského jara je z tohoto hlediska v jeho díle i myšlení výjimkou.

„Kdyby byl nepřišel Únor, byl bych pravděpodobně vystudoval řekněme anglické gymnázium, odtud bych přešel na filosofickou fakultu, chodil bych na přednášky profesora Černého, vystudoval bych, měl bych, ničím si to nezaslouživ, sportovní mercedesku a byl bych nejspíš něco mezi vzdělaným člověkem, nepoměrně vzdělanějším, než jsem dnes,

a příslušníkem zlaté mládeže.“

1968

Když se uprostřed pražského obrodného procesu Václav Havel na dotaz A. J. Liehma zamýšlel nad paradoxním průběhem svého dosavadního života, popisoval vlastně osud, jaký spolu s ním zažívaly statisíce obyvatel jeho země. Stát ve střední Evropě si ve XX. století sotva mohl stěžovat na nadbytek poklidných období. Bylo to naopak: málokterý člověk, který zde v životě vytvořil nějaké dílo, se dočkal jeho pokračování a rozvoje i v dalších generacích. Co bylo pro jednu generací ctností, za to byli často lidé už o pár let či desítek let později zavíráni do vězení.

V roce, kdy Havel v interview odpovídal na otázky A. J. Liehma, choval opatrnou naději, že politické procesy přivedené na svět v čase tzv. pražského jara obnoví v zemi stabilitu. V této naději se spolu s ostatními Čechy zklamal. Za celé XX. století se v zemi nakonec vystřídalo celkem sedm režimů, z nichž ten nový vždy znamenal popření předcházejícího. Třicet let poměrné stability, kterou země zažívá od roku 1989, představuje nejdelší takové období od vzniku Československa.

Havel nelhal, když v roce 1968 přiznal, že s ním rodiče měli původně jiné plány. Jako potomek významné pražské podnikatelské rodiny byl skutečně v dětství vychováván pro život, který měl odpovídat statusu jeho společenské třídy. „Osud“ však chtěl jinak, komunisté po roce 1948 rozhodli, že potomkům buržoazních rodin, jako byl on, má být odepřen přístup ke vzdělání, aby se náhodou do popředí znovu nevyšvihl nějaký třídní nepřítel.

Tomu se nakonec díky Havlově pracovitosti a houževnatosti zabránit nepodařilo, Havel si cestu ke vzdělání vybojoval, byť v jiných oborech, než původně chtěl. A ve své „náhradní“ a nikým nepředpokládané kariéře dramatika a spisovatele dosáhl světových úspěchů – mnohem větších, než jaké by asi získal, kdyby se jeho život vyvíjel „správně“.

Nebylo tedy divu, pokud Havel už v roce 1968 žasl, když se ohlížel za paradoxním průběhem svého dosavadního života. Pozdější roky a desetiletí mu důvodů k úžasu přinesly ještě mnohem víc. Je úchvatné, jak si nás, navzdory všem výchozím pravděpodobnostem a očekáváním, život nakonec vždycky zformuje podle svého. Skoro by se chtělo věřit ruskému úsloví, že „tlak budí protitlak“, které zastával třeba spisovatel Solženicyn a podle kterého se tvorbě a tvůrčím duchům nejlíp daří v atmosféře společenských represí. Vynikající díla naštěstí nevznikala jen v režimech, jako je Rusko či Sovětský svaz. K tomu, aby člověk začal tvořit, postačí, rozezvučí-li v něm skutečnost jeho vnitřní hlas, tlak netlak.

„Byl to jediný týden snad od roku 1938,

kdy byl národ opravdu jednotný,

kdy byli všichni stateční, kdy se mluvila úplná pravda,

kdy byli lidi k sobě ohromně slušní, 

kdy se přirozenými vůdci stávali ti nejchytřejší,

kdy existovala skutečná demokracie, zmizely všechny sociální přehrady

a já nevím co všechno ještě… Jakási hodinka pravdy.“

2. října 1968

Většinu roku 1968 prožil Václav Havel mimo „první linii“ tehdejšího politického boje. Šlo z velké části o souboj různých frakcí uvnitř komunistické strany, který se ho přímo nedotýkal, neboť nebyl jejím členem. V období pražského jara sice vystupoval veřejně a vyslovil se například pro založení opoziční (nekomunistické) strany, většina jeho veřejné činnosti se však v tom roce odehrávala na půdě Svazu spisovatelů. Tam mohl zvednout zápas, ke kterému se připravoval léta a který spočíval ve snaze přeměnit svaz z „převodové páky“ ústředního výboru KSČ v organizaci, která by spisovatelům neukládala úkoly, ale začala by skutečně sloužit jejich zájmům, a to i politickým. Tak se Havel během „pražského jara“ zasazoval o rehabilitaci spisovatelů, kteří byli v minulém období pronásledováni, a usiloval o to, aby se domů, minimálně prostřednictvím svých nově vydaných textů, navrátili autoři žijící od roku 1948 v exilu.