LASER

Theo Addair

ČTYŘMĚSTÍ

Ve stínu oskeruše

kniha druhá

EUROMEDIA GROUP

Copyright © 2020 Theo Addair

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6729-6

Všem Tereziným dětem.

PROLOG

Tereza

Tereza si v duchu pogratulovala za nápad nachystat si vše potřebné předem. Nyní nemusela ztrácet vzácný čas. Jakmile byliny vyrostly z vrstvy udusané hlíny na kamenné podlaze jeskyně do výše kolen, rychlými, úspornými pohyby je otrhala a hodila do kotlíku s vroucí vodou. Mezitím si připravila dlouhé pruhy čistého plátna a namočila je do proudu podzemní řeky. Jiné, nepříliš vábně vonící listy už bublaly v husté tekutině.

Jediné světlo vrhaly poskakující plameny otevřeného ohniště, ale Tereza neměla problém vidět vše do sebemenších podrobností. Obnažený hrudník mladého muže ležícího na měkkém mechu se zvedal s každým pomalým chrčivým nádechem. Jeho nezdravě bledou kůži pokrývaly krůpěje potu a místy i krvavě červené skvrnky. Tereza obětovala chvilku času, aby se na něj zadívala. Navzdory jeho žalostnému vzezření spokojeně pokývla hlavou a znovu se pustila do práce.

PRVNÍ ČÁST

Anastázie

Udělat první krok bylo nejhorší.

Anastázie si uvědomovala, že je to hloupost, ale připadalo jí, že dokud se nevydali na cestu, nic z toho, co se stalo, není konečné. Možná, že kdyby jen počkali o trochu déle, všechno by se ukázalo být zlým snem…

Nesmysl, samozřejmě. Čím déle zůstávali v tomhle odporném místě, tím se vše jen zhoršovalo. Kiro se po prvním chvilkovém probuzení začal nezadržitelně propadat zpátky do vlastního žalem prosáklého světa a nic, co Anastázie udělala, se nezdálo být nijak k užitku. Zkoušela prosit, přemlouvat, přesvědčovat. Nemůžeš tu zůstat, snažila se, nenechám tě tady. Všechno k ničemu. Většinou se jí ani neobtěžoval odporovat, prostě jen mlčky odvracel pohled.

Rychle zahnala bezúčelné myšlenky a zastrčila posledních pár věcí do vaku. Musí pryč, čím dřív, tím lépe.

Protáhla se z vraku lodi ven do ostrého slunce a ze zvyku se plácla dlaní do stehna, aby přivolala psa. Okamžitě se kousla do rtu, až ucítila na jazyku chuť krve, a rozhlédla se. Vody v řece začínalo ubývat, všimla si zamračeně. Odložila všechny sbalené věci na zem a přejela pohledem ještě o kus dál. Kiro seděl schoulený na hraně útesu, s nohama svěšenýma do prázdnoty. Anastázie si povzdechla a vydala se po kamenech a písečných ostrůvcích v deltě řeky za ním.

„Už je čas,“ řekla jemně, když se zastavila kus od něj. Kiro se ani neohlédl, jen prudce zavrtěl hlavou.

„Budeš muset jít sama. Já… nedokážu to, vážně ne.“

„Ale Kiro…“ Bolest v jeho hlase jí stáhla hrdlo. „Já tě chápu, ale tohle místo je jako jed. Čím déle tu zůstaneme, tím hůř.“

Kiro se rozesmál. Anastázii z toho zvuku přeběhl mráz po zádech.

„Hůř? Jako by mohlo být ještě hůř! Hůř, hůř, hůř,“ zopakoval se zpěvavou intonací. „Víš co? Myslím, že to slovo už ani nedává smysl. Hůř, líp – nic to neznamená, vůbec nic.“

„No tak, měj rozum. Víš přece, že by –“

„Nesnaž se zase vytahovat to, že by tohle nechtěl! Je po něm, umřel, nechal mě tady! Je mu to jedno, už mu na ničem nezáleží!“

„A co ty, taky ti na ničem nezáleží?! Řeka vysychá. Jinou vodu nemáme. Sama se zpátky nedostanu. A i kdyby se mi to podařilo – sám dobře víš, že když tě opustím, zemřu.“

Zatajila dech a čekala. Vynesla poslední argument. Kiro, kterého znala, by jí nikdy neodmítl pomoc. Teď ale zapochybovala. Čas plynul zvolna jako stoka a ticho se natahovalo. Netušila, jak dlouho tam takhle zůstali, podivné sousoší na kraji pouště.

„Neumíš si ani představit, co po mně žádáš,“ ozval se nakonec bezbarvým hlasem, ale k jejímu bezmeznému ulehčení opravdu vstal.

Beze slova přebrodil na druhou stranu řeky, sehnul se pro svůj díl nákladu a zastavil se. Anastázie, napjatá jako struna, ho v duchu povzbuzovala. No tak, Kiro. Jdi dál. Jdi.

Náznakem natočil hlavu, jako by se chtěl ohlédnout. Pak místo toho upřel pohled do dálky proti proudu řeky a ztuhle vykročil. Anastázie se úlevou div nerozplakala. Honem popadla vak, přehodila si jej přes rameno a vyrazila za ním.

Kiro ztěžka kráčel písečnými závějemi podél řeky. Nemluvil, nevěnoval jí sebemenší pozornost, jen sama chůze ho viditelně vyčerpávala až na hranice možností. Ale to se poddá, pomyslela si Anastázie. Nejdůležitější je udělat první krok.

Tak to šlo den za dnem celý týden. Kiro sám hovor nezačínal a na otázky odpovídal, jen když nebylo zbytí. Většinou si vzal trochu nabízeného jídla a vody, a přestože Anastázii připadalo, že takové množství sotva stačí k přežití, tušila, že nemá smysl na něj tlačit. Jakkoli ji bolelo vidět ho v tomhle stavu, věděla, že slova ho nepřesvědčí. Pomoci mohl jen čas. Tak se to alespoň říkává, a v to se Anastázie usilovně snažila věřit.

Momentálně jí ale dělala bezprostřední starosti jiná věc.

„Blížíme se k vesnici,“ nadhodila opatrně a po straně pohlédla na Kira.

Ten, to se rozumí, na to nijak neodpověděl, protože nešlo o přímou otázku. Anastázie si povzdechla.

„Měli bychom se jí vyhnout. Mohl bys zastavit a vyndat mapu?“

Krok. Druhý. Třetí.

„Ne.“

No ovšem, vynadala si v duchu. Mapa. To jsem mohla čekat.

„Nemůžeme jít stejnou cestou. Zabijí nás, jen nás zahlédnou,“ snažila se o trpělivý tón, ale při představě kulatých chatrčí a bezzubého vrásčitého staříka se otřásla.

„Skvěle,“ odtušil Kiro, aniž by zpomalil.

Anastázie přidala do kroku a chytila ho za ruku. Než stihla cokoli říci, vyškubl se jí a otočil se na patě tak rychle, že bezděky o krok couvla. Po několik úderů srdce jí hleděl do očí s chladným vztekem a pak se odvrátil.

„Tak nás tedy veď, kudy chceš, ale budeš se muset obejít bez mapy. Stejně tu není nikdo, kdo by jí rozuměl,“ zavrčel a zůstal stát.

Anastázie zavřela oči a rukama si rozčileně vjela do krátkých vlasů. Chvíli přemýšlela.

„Dobře, do večera půjdeme podél vody a ráno se rozhodneme, co dál.“

Třeba Kiro do té doby přijde k rozumu, zadoufala. Anebo něco vymyslím.

Když poušť zahalila tma, zastavili a ulehli jako vždy bez ohně, protože Kiro se neobtěžoval opatřit dřevo a Anastázie se rozhodla šetřit si síly pro důležitější bitvy. Koneckonců zatím nebyla taková zima a bez teplého jídla taky nějakou dobu vydrží.

Kiro se stočil do klubíčka hodný kus od ní, ale i tak v tichu pustiny dobře slyšela jeho zajíkavý dech. Sevřela ruce do pěstí, aby odolala nutkání vstát a jít ho obejmout. Že o nic podobného nestojí, jí dal najevo dost jasně hned první noc.

– Neodháněj ji, kromě ní nemáš na světě živou duši, vybavila si útržek zaslechnutého rozhovoru. Ale ona se tak snadno odehnat nenechá. Slíbila Dariovi, že se o něj postará, a to taky udělá.

Trvalo to dlouho, ale nakonec se jeho dech uklidnil a přešel v pravidelný rytmus. Anastázie pro jistotu ještě chvíli počkala a pak tichounce vstala. Opatrně přešla k jeho vaku a pomalu, pomaličku v něm naslepo začala hledat. Nakonec se její prsty dotkly jemného plátu kozí kůže. Sevřela mapu v ruce, vytáhla ji a rychle strčila za košili. Cítila se provinile, ale spěšně ten pocit zahnala. Konec konců, dělá to i pro něj – i když o to nestojí.

Aspoň se nemusím snažit být nenápadná, pomyslela si druhý den ráno, když mlčky balila na cestu, plnila vaky na vodu a Kiro jako obvykle seděl na břehu řeky a díval se kamsi, kam ona nedohlédla.

Otočila se k němu zády a vytáhla mapu. Chvíli ji bezradně otáčela v rukou, ale brzo jí došlo, že podle křížku vyznačujícího původní cíl jejich výpravy a podle tenké linky říčního koryta může přibližně určit, kde je. Vesnice ležela hned pod horami. Uhnout na východ by znamenalo až příliš si prodloužit cestu. Ne, budou ji muset obejít ze západu. Naneštěstí mapa nezacházela do podrobností a místa, přes která nevedla Terezou vyznačená cesta, byla zakreslena jen náznakem. Nezbývá než doufat, že trefí nějakou stezku nebo alespoň průsmyk.

Anastázie schovala mapu a nadhodila si zavazadla přes rameno.

„Je načase vyrazit,“ prohodila a vykročila od řeky, napříč písečnou plání, se sluncem v zádech.

Kiro neřekl ani slovo, nezeptal se, jestli ví, kam jdou, nebo jestli mají dost vody. Prostě jen lhostejně vstal a následoval ji. Anastázie měla chuť popadnout ho za ramena a pořádně jím zatřást.

O tři dny později byl Kiro stále stejně nezúčastněně klidný, ale Anastázie začínala pomalu panikařit. Od té doby, co se odchýlili od původní cesty, se jim nepodařilo narazit ani na náznak nějaké pěšiny. Anastázie se pokoušela vybírat co nejschůdnější trasu, ale ve skalnatém terénu to šlo ztěžka, když člověk neviděl, co ho čeká za nejbližším ohybem nebo sedlem. Snažila se orientovat podle slunce, ale i tak měla o správném směru pochybnosti.

A Kiro šel za ní jako ovce, beze slova, bez dotazů, bez toho, aby se sebeméně staral o svůj osud. Kromě toho, že nesl svou část nákladu, se od něj na žádnou pomoc nemohla spoléhat.

„Tady je cesta ještě horší, než jsem si myslela,“ funěla Anastázie, zatímco šplhala po příkrém srázu nahoru. Zvykla si mluvit sama se sebou, nedokázala by celé dny jít mlčky. „Možná jsem to měla vzít víc doprava.“

Najednou se za jejími zády ozval úder, tlumené vyjeknutí a chrastivý zvuk sypajícího se drobného štěrku. Ohlédla se a ztuhla zděšením. Kiro, který lezl jen malý kousek za ní, teď o pár stop níž visel za ruce na hraně převisu a nohy se mu bezúčelně komíhaly ve vzduchu.

Anastázie rychle napůl slezla, napůl sklouzla tak daleko, jak si jen troufala, jednou rukou se co nejpevněji zachytila výstupku ve skále a druhou natáhla ke Kirovi.

„Chyť se, honem!“

Kiro k ní vzhlédl s prázdným pohledem, jako by měl dost času, jako by seděli někde na louce za líného letního odpoledne, a neudělal vůbec nic.

„Kiro, pro všechno na světě! Chyť se!“ zaječela a natáhla se ještě níž.

„Copak nevěříš na osud? Tohle je osud.“

„To není žádný osud!“ Anastázii tekly po tvářích slzy, jak se marně snažila na něj dosáhnout, jak rukou, tak i slovy. „Jenom tvoje umíněnost! Přece mě tu nenecháš!“

„Nemůžu nic dělat.“

Ne, ne, ne, prolétlo jí hlavou, to ne. Mysli. Mysli!

Ale na myšlení nebyl čas. Kirovi uklouzla jedna ruka. Na druhé se zhoupl nad srázem jako groteskní loutka, vak se mu svezl z ramene a nenávratně zmizel v propasti. Anastázie s hrůzou sledovala, jak jeho prsty pomalu sjíždějí dolů.

–  Postarám se o něj.

–  To udělej. Spoléhám na tebe.

Bez rozmýšlení se pustila, naklonila se a hmátla po Kirově zápěstí, zatímco druhá dlaň jí klouzala po sluncem vyhřáté skále. Horečně hrabala prsty po úchytu, po čemkoli, ale necítila nic než hladký kámen. Už byla přesvědčena o tom, že se nevyhnutelně zřítí dolů i s Kirem, když se její ruka konečně zachytila výčnělku.

Téměř ve stejném okamžiku Kirovy prsty nadobro ztratily kontakt. Anastázie sevřela pevně jeho zápěstí a ramenem jí projelo ostré bodnutí. Křečovitě stiskla víčka, zatnula nehty do skály – kéž by tak do ní mohla vyrýt lepší úchyt – a přimkla se k ní celým tělem.

Roztřásla se námahou, bolestí a nakonec i bezmocí. Nedokáže ho vytáhnout nahoru, ani za nic.

„Dělej,“ vypravila ze sebe skrz sevřené zuby. „Musíš mi pomoct!“

V rameni se jí kroutil rozžhavený pohrabáč. Už skoro ani necítila, jestli ještě drží Kirovu ruku, nebo ne.

Pak jí ale zápěstí obemkly prsty, a jakkoli se to zdálo nemožné, ochromující bolest se ještě vystupňovala. Její vědomí se smrsklo na nesnesitelný pocit, že jí někdo rve ruku od těla. Po několika nekonečných okamžicích, během nichž jí bolestí tekly slzy a dost možná i křičela, drtivá tíha polevila.

Ještě nějakou dobu nedokázala sebrat sílu, aby alespoň zvedla hlavu, ale přes vlastní hvízdavý dech a hučení v uších slyšela, jak Kiro namáhavě oddechuje za ní.

„Žiješ…“ vydechla s úlevou. Chvíli bylo ticho.

„Myslelas to dobře,“ promluvil sotva slyšitelně.

A nic víc. Ozval se šramot a Kiro začal pomalu šplhat ke hřebeni. Anastázie si skousla ret a s vypětím se zvedla.

Pohybovala se pomalu a nešikovně, ohnutou levačku přitisknutou k tělu, a i tak jí při každém pohybu v rameni bolestivě škublo, ale neúnavně stoupala vzhůru. Konečně se doplahočila na plošinu, která skýtala jakýs-takýs prostor k odpočinku.

„Zastav se, prosím. Dneska zůstaneme tady.“

Kiro se beze slova posadil. Anastázie věřila, že o kus níž, na skalním převisu, v jeden okamžik viděla v jeho očích touhu žít. Teď už po ní ale nebylo ani památky. Nic se nezměnilo, vůbec nic. Upíral pohled kamsi do prázdna, zcela lhostejný k ní i ke světu kolem.

Nevzdám to s tebou, zařekla se znovu a jednou rukou se začala přehrabovat ve vaku, aby rozdělila další skromný příděl jídla.

Jestli si doposud myslela, že prožívají krušné časy, nyní začala pravá muka. Rameno měla napuchlé a vybarvené do všech odstínů fialové. Celá levá ruka jí spíš překážela než co jiného, protože při sebemenším pohybu se napůl dřímající bolest probudila do plné síly. Anastázie tedy ruku šetřila, jak jen mohla, doufala, že se snad bude pomalu zlepšovat, a mezitím se snažila postarat o vše potřebné.

Pokračovala v Kirově počítadle dní značeném na topůrku sekyry. O sobotách čekala s Kruhem na to, až Kiro tvrdě usne. S jedinou bdělou myslí byl obřad o něco obtížnější, ale ne nemožný, protože šlo jen o udržení stavu a nikoli o samotnou výměnu duší. A po pravdě řečeno to nakonec nedalo tolik práce jako snažit se přesvědčit Kira, aby se Kruhu zúčastnil. To zkusila jednou, a ještě druhý den ráno jí otisk dlaně na tváři připomínal, proč se o to nemá znovu pokoušet.

To vše bylo samo o sobě nepříjemné – dobře, možná víc než nepříjemné –, jenomže potížím ještě neměl být konec. Nevyhnutelně musel nastat okamžik, kdy jejich skromné zbytky zásob dosáhnou dna. Zpočátku Anastázie předpokládala, že tou dobou se jí dávno podaří přivést Kira k rozumu. Ukázalo se, že ho hrubě podcenila.

„Kiro? Už nemáme co jíst, a v tomhle kamení nic nenasbírám. Mohl by ses o to postarat?“ navrhla, jako by o nic zásadního nešlo. Doufala, že jasný a praktický úkol by ho mohl probrat a vrátit zpátky do skutečnosti.

Kiro upřel prázdný pohled zhruba jejím směrem. „Zapomeň na to. Už s tím nechci mít nic společného. Nikdy.“

Zpola to čekala, ale přesto ji jeho umíněnost překvapila. Zkoušela ho přesvědčit, ale marně. On jí svoje řekl, a dál už ji neuznal za hodnou odpovědi. Zdálo se, že si bude muset poradit sama.

Jenomže poradit si znělo v její situaci trochu moc mlhavě. Neměla sebemenší představu, odkud začít. Jakkoli se od smrti rodičů musela sama potýkat s nejrůznějšími problémy a situacemi, nutnost ulovit si vlastní jídlo mezi ně nikdy nepatřila.

„No dobře. Tak jaké máme možnosti,“ rozhodla se poradit sama se sebou nahlas. Zdálo se jí to přece jen účelnější než o věcech přemýšlet v tichosti. „K jídlu tu toho nejspíš moc neroste, takže tudy cesta nepovede.“

Rozhlédla se po skalnatém svahu. Jediná zeleň, která narušovala červeno-bílý obraz, byla napůl vyschlá tráva a občasný trnitý keř s tuhými listy. Ani jedno nevypadalo právě jedle.

Tím padla i možnost pokoušet se střelit některé z místních zvířat. Luky obou chlapců zůstaly tehdy ve zpustošené vesnici a široko daleko nerostlo nic, co by vzdáleně připomínalo vhodný materiál na výrobu nového. Napadlo ji házet nožem. Po několika nevydařených zkušebních hodech, kdy buď úplně minula, nebo nůž neškodně zasáhl cíl rukojetí, to raději vzdala, než se připraví o jedinou věc, která alespoň zčásti připomínala zbraň. O tom, že by se k některé z malých horských koz nebo třeba k podivnému králíkovi s malýma ušima dokázala přiblížit na dosah ruky, nemohlo být ani řeči. Ale ještě tu byly ryby! Chytit rybu přece nemůže být tak těžké. Stačilo obrátit pár kamenů, a nějaký buclatý brouk nebo červ se vždycky našel. Anastázie jich s odporem několik nachytala. Levačkou ještě pořád nevládla úplně jistě, i když už se o hodně zlepšila, ale na třetí pokus se na háčku kroutil bledý červ. Čekala, že jej nahodí do proudu a pak už jen počká, než rybka zabere. Jenže potok z kopce zrovna uháněl, udička v něm vlála jako vlasy ve vichru, a když ji po chvilce vytáhla, byl háček prázdný. Smířila se s porážkou a usoudila, že den nebo dva snad oba ještě bez jídla vydrží.

Jakmile sešli níž a potok o poznání zklidnil svůj proud, zkusila to znovu. Tu a tam se štíhlý stín mihl kolem udice, otřel se o ni či zkusmo ochutnal. Jedenkrát se dokonce ryba nakrátko zamrskala na háčku, ale vytáhnout ji se Anastázii nepodařilo. Nevzdávala se, ale přece jen nemohli sedět celé dny na místě a čekat, zda se jí podaří získat konečně úlovek. S odporem se zadívala na brouka, který čekal, až ho napíchne na háček. Nebo… Ne, to přece ne, potřásla znechuceně hlavou. Sbalila udičku do kapsy a pobídla Kira k pochodu.

Další putování přineslo jen další pokusy, nezdary a hladovění. Čím dál častěji odtažitě pozorovala hmyzí návnadu, jediný úlovek, který podle všeho zvládla opatřit. Kiro ji stále lhostejně následoval, tak netečný ke všemu kolem, že si chvílemi připadala osamělejší, než kdyby cestovala doopravdy sama.

Snad by se dali jíst opečení, zauvažovala opatrně po několika dnech. Syrové maso přece také není kdovíco, a taková pečínka… Jenomže aby mohlo být řeči o opékání, musela by rozdělat oheň. Anastázie se vděčně vrhla do hledání křesadla, sběru chrastí a výroby tenounkých třísek, aby nemusela moc přemýšlet o tom, na co ten oheň vlastně potřebuje. Ale nestalo se žádné kouzlo, žádné vysvobození ve chvíli nejvyšší nouze. Křesadlo dál vzdorovalo jejím prstům, tak jako vždycky. Trvalo to dlouho, kloub na prstě měla otlučený a odřený do krve, než si konečně přiznala porážku. Darius měl pravdu. Nedokáže rozdělat oheň, ani kdyby na tom závisel její život. Otřela si slzy, o nichž ani nevěděla, jak se tam ocitly, a zkusila poprosit Kira, jestli by neudělal aspoň tuhle jedinou maličkost. Zadíval se na ni s dětsky nechápavým výrazem a odpověď jí zůstal dlužen. Sestoupili z hor a po cestě se začala objevovat skromná stavení. Anastázie už si sotva vzpomínala, jak chutná naděje, ale nyní přece je zadoufala, že by se snad věci mohly obrátit k lepšímu. Jistě se nad nimi někdo slituje a podaruje je alespoň kouskem chleba.

Nerozuměla řeči místních lidí, ale bez obtíží pochopila jejich podezíravé i opovržlivé pohledy, nesouhlasná gesta i dveře přibouchnuté před nosem. Někde se jen mihla tvář za oknem a nikdo neotevřel. V jednom domě přišla ke dveřím žena a tvářila se téměř soucitně. Anastázii už zaplavila úleva, když se za ženou objevil zamračený muž, ženu zlehka odstrčil a s nekompromisním zaduněním práskl dveřmi.

Nechcete dát po dobrém, dáte po zlém, pomyslela si Anastázie. Další dům minula bez klepání a zastavila se až kus cesty za ním.

„Nemůže to být tak těžké, hm?“ prohodila ke Kirovi s odvahou, kterou ani v nejmenším necítila. „A jim ta trocha jídla jistě chybět nebude.“

Počkala, až se setmí. Kirovi nakázala, ať bez ní nikam nechodí. Netušila, jestli ji slyšel, ale jelikož stejně udělal máloco bez jejího pokynu – a zhusta ani s ním ne –, zahnala pochybnosti a vykročila k poslednímu stavení. Maličkým oknem ještě prosvítalo mihotavé světlo. Anastázie se posadila u cesty a čekala. Trvalo nekonečně dlouho, než světlo zhaslo. Přinutila se počkat ještě chvíli. Pak opatrně došla až k domu. Zaposlouchala se do ticha a naklonila se k oknu. Ve tmě uvnitř vůbec nic neviděla. Okénko bylo úzké, neměla šanci jím dovnitř strčit víc než hlavu. Přešla ke dveřím a se srdcem až v krku vzala za kliku. Pomalu, pomaličku ji stiskla. Měla pocit, že její dech i tlukot srdce musí být slyšet na míle daleko. Pootevřela dveře na špehýrku. Zevnitř se ozvalo zafunění a nezřetelné zamumlání mužského hlasu. V Anastázii hrklo. Otočila se, nechala dveře dveřmi a utíkala pryč.

Kiro seděl na místě, kde ho nechala, zdálo se, že se snad ani nepohnul. Vyčerpaně klesla k zemi.

„Nezvládnu to! Nevím, co mám dělat!“ vyhrkla v zoufalství nahlas.

Kiro se díval skrz ni, tvář zbrázděnou stíny, vlasy postříbřené měsíčním světlem, vyhublý a s ohnutými zády připomínal starce. Anastázie si složila tvář do dlaní a rozplakala se.

Nebylo zbytí. Nakonec došlo i na polosuchou trávu a to, co v ní mělo svůj domov. Anastázie postupně začínala Kirovi jeho nemocnou – nebo snad mrtvou? – mysl závidět. Snědl cokoli, čím ho nakrmila, neptal se, co to je, a nezáleželo mu na tom, jak to chutná. Sama musela upřít všechny síly, aby ty křupavé a mazlavé kousky okamžitě nevyzvracela. A stejně to k utišení hladu nestačilo. Byly chvíle, kdy pochybovala, jestli to za to stojí. Jestli se nemají přestat bránit. Jestli jen neoddalují nevyhnutelné. Ale copak neřekla postarám se o něj? Dokud dýchají, je naděje. Snad za příští zákrutou nebo příštím kopcem čeká konec trápení. Jenom tam dojít. Ještě malý kousek.

Kiro

Dny se bezútěšně vlekly a Kiro je vnímal jen napůl. Unikl sice tomu, aby se zřítil ze skalní stěny, ale na tom nezáleželo, ne doopravdy.

Když se tehdy vydrápal na skalní plošinu, nezmohl se na víc než sedět na zemi a nenávidět se. V jednu chvíli tam dole na stěně cítil naprostý klid. Myšlenky, které ho mučily na každém kroku téhle zbytečné cesty, každý okamžik jeho bdělého času, se najednou utišily. Nakrátko zase vše zapadlo na své místo.

A mohlo to tak zůstat. Mohl setrvat navždy v pokojném tichu, tak blízko štěstí, jak se ještě kdy může dostat. Ale pak ho jeho tělo zradilo a začalo se zoufale rvát vzhůru, i když o to v nejmenším nestál. Unikl pádu do propasti, aby se ocitl zpátky ve své ječící mysli, a nechápal, jak mohla sebemenší část jeho duše chtít žít.

Nebýt Anastázie, nejspíš by byl zůstal na místě a už nikdy se nepohnul, seděl by na zemi, dokud by ho chaos nepohltil docela. Netušil, odkud bere sílu pokaždé vstát a klopýtat dál. Ale už zase šel, jeden krok za druhým, i přes únavu usazenou až v morku kostí.

Možná je to jeho trest. Po zbytek věčnosti se trmácet po cestách i necestách, bez důvodu a beze smyslu. Zasloužil si přece trest. Za to, že přežil. Že vůbec kdy poznal Terezu a pustil ji do Dariova života. Že se sám opovážil se do něj vetřít a nakonec ho zničit.

Ocitl se v pasti, uvězněný v místě, z něhož nedokázal uniknout. V místě mezi dvěma světy.

V tom jednom se jeho nohy pohybovaly v ubíjejícím rytmu kupředu po zbytečné cestě bez cíle. Nebyl to jeho svět. Byl Anastáziin. I když ji samotnou sotva vnímal, věděl, že v něm je. Podávala mu zteplalou vodu i jídlo, které nemělo žádnou chuť, ale přesto je jedl, protože to představovalo méně úsilí než se jí snažit vzdorovat. Ačkoli měl matný dojem, že jídlo už neměl dlouho. Nevěděl a nezáleželo mu na tom.

V tom druhém seděl na okraji pouště a pozoroval, jak se hluboko pod ním tříští mořský příboj, neschopný vstát a odejít, navěky zamrzlý v čase v tom hrůzném ránu. Ani to nebyl jeho svět. Byl to Dariův svět, ostrý jako čepel nože a hořký po výčitkách.

Také se mu zdálo, že Anastázii něco je. Že je zraněná. Nebo možná byla. Na tom by mu asi mělo záležet, nebo ne? Ale nedokázal se k tomu přimět. Malá část jeho mysli ji toužila obejmout, schoulit se k ní a položit jí hlavu do klína, nechat se od ní hladit po vlasech a ujišťovat, že všechno bude v pořádku. Věděl ale, že by to byla lež, a za tu případnou lež ji bez jakékoli logiky předem nenáviděl. Připadalo mu jednodušší nenávidět a držet si odstup nežli se nechat zasáhnout soucitem a pochopením, které otevírají sotva zacelené rány a pálí v nich jako sůl.

„Stůj, Kiro!“

Anastáziin naléhavý hlas pronikl do jeho myšlenek. Zastavil se. Chvíli trvalo, než ho došla.

„Potřebuju si odpočinout. Už nemůžu dál.“

Kiro se beze slova posadil na zem přímo na místě, kde stál.

Slyšel, jak Anastázie vzdychla, jak přešlápla na místě.

„Kiro, prosím.“

Bezvýrazně k ní vzhlédl. Netušil, o co ho prosí, ale byl si téměř jistý, že to nemá. I přes závoj lhostejné otupělosti ho bezděky zarazilo, jak dívka vypadá. Vždycky měla bledou pleť, ale teď dostala nezdravý voskový nádech. Vlasy jí viditelně poporostly – jak dlouho už byli vlastně na cestě? – ale zplihle jí přiléhaly k hlavě. Tváře propadlé, jen oči pořád stejně pronikavé, snad ještě více než dřív, v kontrastu s tmavými kruhy pod nimi.

„Vím, že se ti do toho nechce, ale prosím tě. Jinak to nezvládneme.“

Kiro si pomyslel, že nejspíš neslyšel začátek. Neměl ponětí, o čem Anastázie mluví. Ani ho to nijak zvlášť nezajímalo, ale zdálo se mu, že čím dřív jí odpoví, tím dřív ho nechá na pokoji.

„Nezvládneme co?“

„Jídlo, Kiro! Už skoro měsíc nemáme co jíst, copak to nevíš?!“

„Nemám hlad.“

„Ale já mám! Umírám hlady! A ty taky, jenom si to neuvědomuješ! Udělej něco, sežeň nám jídlo. Cokoli. Já to nezvládnu, Matka ví, že jsem se snažila. Opravdu tě prosím, nevím, co víc mám dělat. Takže kdybys mohl…“ kývla k zemi.

Kirovi se zkroutil žaludek odporem. „Řekl jsem jasně, že s tímhle už nemám nic společného.“

„Ale – ale…“

„Ne.“

Anastázie vzlykla a odvrátila se.

„Jak chceš,“ řekla po chvíli tichounce a nejistě. „Tak já… vrátím se do toho posledního domu.“

Kiro pokrčil rameny. Vážně mu na tom ani za mák nezáleželo. Nelhal o tom, že nemá hlad. Ale pokud Anastázie chce ještě jednou zkusit štěstí a vyprosit si něco k jídlu, nic proti tomu neměl.

„Řeknu, že souhlasím,“ pokračovala, pořád tím skoro dětským hlasem.

Kiro nevěděl, komu co řekne a s čím souhlasí, ale vypadala, že má plán, což bylo víc, než o sobě mohl říct on.

„Dobře,“ přikývl.

„Dobře?!“ Anastázie zalapala po dechu. Po několik úderů srdce na něj hleděla tak divoce, že čekal, jestli se na něj vrhne nebo jestli se sesype na zem v záchvatu pláče. Nakonec ze sebe zajíkavě vypravila ještě jednou: „Tak tedy dobře!“

Puntičkářsky si na sobě urovnala Kirovu starou rozedranou košili i titěrnou koženou sukýnku, otočila se na patě a vyrazila pryč.

Kiro se za ní díval a nevěděl, co si o tom všem myslet. Nedokázal se dost soustředit, ale zdálo se mu, že Anastázie navrhla plán, on jí ho odsouhlasil a ona se smrtelně urazila. Nedávalo mu to smysl.

Neměl chuť ani sílu se tím zabývat nějak hlouběji. Položil se na záda do vysušené trávy, s rukama za hlavou, a zavřel oči. Pořád ho ale cosi znepokojovalo, nějaké slovo nebo obraz na okraji vědomí. Snad něco s tím, jak si Anastázie upravovala šaty, nebo…

Najednou se s trhnutím posadil, oči doširoka otevřené. Ale neviděl nic z krajiny kolem. Viděl malý kamenný dům. Ve dveřích zarostlý snědý chlap. Anastázie prosí o kus jídla. Chlap ji chytá za ruku a něco říká, něco nesrozumitelného, čemu se směje. Anastázie se mu vykrucuje. Chlap ji pustí a zmizí. Vrátí se se šiškou chleba. Anastázie se vděčně usmívá, dychtivě se po ní natahuje, ale chlap schová ruku za záda a druhou na ni kývá, aby šla dovnitř. Anastázie šokovaně vrtí hlavou, couvá a stahuje si kratičkou sukni dolů…

–  Tak já… vrátím se do toho posledního domu. Řeknu, že souhlasím.

– Dobře.

Dobře! Co to udělal? Vyskočil na nohy a tak rychle, jak to jenom dokázal, se klopýtavě rozběhl zpátky po cestě, na kterou si sotva vzpomínal.

Anastázie

Anastázie spěchala a za chůze si ušmudlanými dlaněmi utírala slzy. Nezastavovala se, protože si nebyla jistá, jestli by pak vůbec pokračovala v cestě. Myslela si, že ji Kiro zastaví, že ji nenechá odejít. Že se snad přece jen uvolí opatřit něco k snědku. Rozhodně nečekala, že s ní bude souhlasit, tak ochotně a tak rychle. A především tak lhostejně. Jako by mu oznámila, že si jen odskočí do vsi na trh.

Byla tolik vyděšená! Ten mužský nevypadal vůbec příjemně. Šel z něho strach. Anastázie měla jen povrchní představu o tom, co ji čeká, ale věděla, že nic hezkého to nebude.

Přitiskla si dlaň na ústa, aby potlačila vzlyk, a bezděčně zpomalila, když se přiblížila k domu. Přede dveřmi se zastavila a zachvěla se, navzdory letnímu parnu. Krátce zavřela oči – nedá se nic dělat, víc možností nezůstalo – a zaklepala. Ozval se šramot a dveře se otevřely.

Překvapený a nepřátelský výraz v obličeji vousáče vystřídal široký úsměv, který nepůsobil o nic víc přívětivě. Otevřel dokořán a ustoupil stranou. Anastázie se nadechla, tak zhluboka, jak jí jen sevřené hrdlo dovolilo, a vešla.

Zůstala stát, zrak přikovaný k bochníku chleba, který ležel na stole před ní. Muž sledoval její pohled a ušklíbl se. Přistoupil až těsně k ní a nešetrně jí přejel rukou po vlasech. Pak ji chytil za ramena, otočil tváří od sebe a zatlačil jí dlaní do zad.

Neměla kam ustoupit. Chtě nechtě se musela sklonit, až ležela opřená o desku stolu. Muž jí vyhrnul sukýnku až k pasu, vklínil nohu mezi ty její a kopnutím je odstrčil na stopu od sebe.

Když ucítila, jak se jí dotkla hrubá ruka, kousla se do rtu a upnula vytřeštěné oči na popraskanou a křupavě osmahlou kůrku chleba.

Kiro

Cesta ubíhala k uzoufání pomalu, přestože Kiro spěchal, jak jen mohl. S každým krokem si spílal do hlupáků a vzýval všechny síly, co mu přišly na mysl. Konečně se objevil nízký dům s léty prohnutou střechou. Kiro sáhl za opasek.

Dveře zůstaly nedovřené. Zevnitř se ozývalo supění a pod ním tichý, naříkavý zvuk, jako když malí ničemové týrají kotě. Kiro křečovitě sevřel rukojeť nože, zavřel oči, aby ho šero ve světnici neoslepilo, a vrazil dovnitř. Pohled, který se mu naskytl, jakmile se v šeru rozhlédl, ho skoro zmrazil na místě. Skoro.

Hlasitě vykřikl, beze slov, protože na mysl mu žádná nepřicházela, přiskočil k muži a divoce po něm sekl nožem. Muž se pokusil uhnout, ale zaskočený nenadálým útokem a s kalhotami spuštěnými pod kolena nebyl dost rychlý. Z hlubokého řezu na paži mu vytryskla krev a vsákla se do látky košile. Rozhodil rukama, zavrávoral a upadl.

Kiro popadl Anastázii za ruku.

„Jdeme!“ vyštěkl a bez ohlížení vyrazil ke dveřím. Anastázie klopýtala za ním, hystericky vzlykajíc.

Zastavil se až hodný kus za místem, kde prve odpočívali. Na hrudi ho pálilo a nohy měl jako z olova. Anastázie nepřestávala naříkat, i když sotva popadala dech, každý výdech z ní vyšel jako tiché zaúpění.

Kiro se s odporem zadíval na nůž, který celou dobu držel v ruce, a nechal ho vyklouznout z prstů. Vzápětí Anastázii prudce sevřel v náručí. Přimkla se k němu jako ke svému poslednímu spojení se světem a zoufale se rozplakala. Kiro ji hladil po zádech, přejížděl dlaní po vystupujících hrbolcích obratlů. Je tak hubená, pomyslel si s hořkou výčitkou svědomí. Opatrně ji posadil na zem a klekl si vedle ní, nepřestávaje ji jednou rukou držet kolem ramen.

Druhou ruku natáhl před sebe a odtažitě se podivil, jak se mu třese. Zavřel oči. Nezlob se. To neznamená, že jsem jí odpustil. Pod víčky ho zaštípalo a ucítil, jak mu žluč stoupá do krku. S námahou polkl a spustil ruku podél těla, i když mu v ten okamžik připadalo, že by si ji radši usekl.

„Jez.“

Anastázie se nadechla, jako by chtěla něco říct. Ale nakonec se jen naklonila a začala oběma rukama rvát bobule a cpát si je do úst, až jí po bradě a po tvářích stékaly krvavě rudé stružky. Kiro poodešel o pár kroků, sedl si a složil tvář do dlaní. Co jsem to udělal, vířilo mu hlavou pořád dokola, co jsem jí to udělal? Zařekl se, že odteď už se o ni postará, ale ten slib chutnal tak trpce, až zkřivil tvář. Jako zavírat ohradu, když už ovce utekly. Znovu protáhl ruce před sebe. Věděl, že by měl také něco sníst.

I když hlad pořád ještě necítil, byl slabý jako moucha. Tohle ale mělo přednost. Se směsicí uspokojení a odporu sledoval, jak pod jeho rukama vyrazily ze země proutky, sílily, větvily se a proplétaly, až před ním stály neprostupné stěny prostorného přístřešku. Nechal rozbolavělé paže klesnout a ztěžka vstal. Až v tom okamžiku ucítil, jak se mu točí hlava. Sotva se držel na nohou.

Anastázie k němu vzhlédla, světlé oči se ve vyhublé tváři zdály ještě větší než obvykle. Kiro k ní natáhl ruce.

„Pojď si odpočinout. Pak se najíš víc.“

Nejistě vložila dlaně do jeho, jako by se bála, že před ní na poslední chvíli ucukne. Kiro ji zvedl na nohy a odvedl do přístřešku. Na zem roztáhl plášť a pomohl jí posadit se.

„Spi,“ pobídl ji jemně. „Až se vzbudíš, bude ti líp.“

Nebyl si tím moc jistý, ale nevěděl, co říct, co udělat. Anastázie ho rychle chytla za ruku.

„Neodcházej…“

„Cokoli chceš.“

„Zůstaň se mnou a drž mě.“

Kiro se natáhl vedle ní a objal ji. Přitiskla se k němu a vzlykla mu do vlasů.

„Pšš. Spi, moje milá.“

Chvíli slyšel jen mělké, nepravidelné oddechování. Pak se zachvěla. „Nne-nemůžu! Nejde to. Pořád musím myslet… pořád to cítím, pořád!“

Kiro ji sevřel pevněji. „Je mi to líto.“ Příliš málo, příliš pozdě.

„Chtěla jsem, abys to byl ty.“ Mluvila přerývaně a tak tiše, že ji Kiro sotva zaslechl, ale i tak mu její hlas burácel v hlavě jako vodopád. „Nebo možná vůbec nikdo, nikdy. Ale kdyby někdo, tak ty. Prosím, Kiro, pro všechno na světě. Chci si myslet, že jsi to byl vždycky jenom ty.“

Slabě se odtáhla a upřela na něj oči přetékající slzami. A pak se naklonila blíž. Velmi pomalu. Měl dost času něco říct, dost času odvrátit tvář či vstát.

Připadalo mu, jako by se pokoušel rozervat na kusy svou duši vlastníma holýma rukama. Zdálo se mu, že se možná přes palčivou bolest nedokáže ani pohnout. A přesto se k ní sklonil a políbil ji.

Rty měla měkké a poddajné a chutnaly po trpké klikvě, jejíž rudá šťáva jí zasychala na tvářích. Otevřely se mu bez váhání, jako se mu otevřela celá, její tělo, její duše. Nic z toho nebylo správně. Všechno to bylo nevyhnutelné.

Anastázie

Dvojí zrychlený dech se pomalu utišil. Anastázie odpočívala v Kirově objetí a nechala ten pomíjivý klid a pokoj, aby se do ní vpil a pohltil ji. Nechovala bláhovou víru, že je teď jako kouzlem všechno v pořádku. Ale na okamžik skoro bylo a ona měla z čeho čerpat v temných chvílích. Věděla, že jí Kiro věnoval dar z lásky, i když nešlo o ten druh lásky, v nějž kdysi doufala. Ale skutečná láska má nespočet podob a žádná z nich není méně cenná než jiná.

Ještě ovšem zůstávala jedna věc, která v pořádku nebyla, která v pořádku nebude už nikdy a kterou nebude tak snadné zahnat do světa strašidel a nočních můr.

Nadzvedla se na lokti a uvolnila si jednu paži, aby ho mohla opatrně obejmout. Kiro se na ni díval. Snad poprvé od doby, co opustili pobřeží, se díval doopravdy na ni, nikoli skrz nebo někam stranou, a Anastázie si skoro přála, aby to nedělal. Jeho pohled žhnul jako lesní požár a dal se sotva snést. Jen z toho pohledu jí bylo do pláče.

Polkla slzy a zhluboka se nadechla. „Vím, že já ti pomoct nemůžu. Ale dovol mi aspoň být ti nablízku.“

Kiro na ni ještě pár okamžiků upíral planoucí zrak. Cítila, že je napjatý jako struna. A pak – je něco takového vůbec možné? – jako by ta struna náhle praskla.

Spolu s napětím z něho vyprchala i síla a všechno sebeovládání, nebo co to bylo, co ho v uplynulých týdnech drželo pohromadě. Křečovitě semkl víčka, ruce si přitáhl pod bradu, schoval si obličej na její nahá prsa a bezútěšně se rozeštkal.

Trvalo to dlouho. Chvílemi ze sebe vyrážel nesrozumitelná slova nebo celé věty, smáčel jí kůži slzami, několikrát se skoro utišil, aby opět propukl v zoufalý pláč. Anastázie věděla, že proti tomu nemůže nic dělat. Mohla jen být s ním a ukázat mu, že i navzdory té ochromující opuštěnosti není doopravdy sám.

Jestli Anastázie ještě chovala nějaké pochybnosti – nebo snad naděje – o povaze jejich vztahu a o tom, co se mezi nimi změnilo či nezměnilo, rozplynuly se s úsvitem.

Probudili se polonazí a v objetí, ale nebyl v tom ani záblesk vášně a ani stín rozpaků. Kirův rozespalý pozdrav, polibek na čelo, všechno tak přirozené a tak nevinné, že by se musela stydět, kdyby se v tom pokoušela číst něco jiného. Byli nejbližší přátelé, jediná rodina, kterou měli, a znamenalo to víc než pár kvapných a udýchaných chvil pod přikrývkou.

„Donesu něco k snídani,“ nabídl se Kiro sám od sebe, vstal a protáhl se mezi větvemi ven. Anastázie mezitím opatrně zkoumala, jak jí vlastně je. Mohlo to být horší, usoudila nakonec. Včerejšek měla tak trochu v mlze a prozatím za to byla vděčná. Tušila, že bolest a pláč číhají těsně pod povrchem, ale pro tuhle chvíli je ještě nechala čekat.

Najednou se ozval tlumený překvapený výkřik. Anastázie polekaně vykoukla ven a zkameněla. Kiro seděl na zemi jako batole, kterému se zamotaly nohy, ve tváři komicky udivený výraz a dlaně s roztaženými prsty zvednuté před oči, jako by je viděl poprvé v životě. A kolem dokola, kam jen oko dohlédlo, prostíraly se lány tmavozelených zubatých listů obsypaných rudými jahodami.

„Uh… co…? Totiž, jak…?“ zakoktala se.

Kiro k ní vzhlédl, spustil si ruce do klína a bezradně pokrčil rameny.

Anastázie se znovu nevěřícně rozhlédla po té zelenočervené záplavě, oplatila mu pokrčení ramen a sedla si vedle něj, přímo do jahod.

„Přinejmenším to vypadá, že hlady už nebudeme. Umíš i něco jiného?“

Kiro se zlehka zamračil a upřel pohled kus před sebe. Ze země vyrazil proutek, zazelenal se, vypjal se k nebi a sílil, až se z něj stal vzrostlý strom s větvemi obtěžkanými ořechy. To vše během dvou tří úderů srdce, a Kiro ani nemrkl.

Anastázie ostatně obstarala to mrkání za něj.

„To je…“

„Děsivé?“ navrhl Kiro rozechvěle. „Strašidelné?“

„Fantastické! Neuvěřitelné!“

„To taky, trochu. Ale stejně mě to děsí.“

„Na děsy času dost,“ prohlásila Anastázie rozhodně a vstala.

„Napřed se najíme.“

Došla nabrat vodu z potoka a posnídali tak vydatně, až jim bylo trochu špatně. A taky trochu dobře.

„Taková škoda to tu nechat,“ zakabonila se Anastázie lítostivě. „Anielka by udělala zavařeninu.“

Kiro nad ní zavrtěl hlavou.

„Tak jí dones,“ poradil jí a šel poshánět jejich svršky.

„Škoda, že neumím vypěstovat oblečení. Vezmi si tuhle,“ podal jí svou o něco lepší košili namísto té, která se už skoro rozpadala. „Já můžu zatím zůstat tak.“

Naplnili vaky na vodu a vyrazili. Chvíli šli mlčky a Anastázii to ani nepřišlo zvláštní, tolik si zvykla na to, že Kiro nikdy nezačínal hovor a sotva kdy se obtěžoval s odpovědí. Proto překvapením zaškobrtla, když se najednou ozval.

„Moc si z toho všeho nepamatuju. Však víš, od chvíle, co… Nechtěla bys mi říct, co se dělo?“ zeptal se a po pár krocích provinile dodal: „A nemusíš mě šetřit. Je mi jasné, že jsem se choval jako hlupák.“

Anastázie zaváhala. Doufala jen, že všechno nezhorší. Měla ale pocit, že teď už by Kiro chtěl mít majetek zpátky. Přehoupla si vak na rameni dopředu a zalovila v něm.

„Nejspíš bych měla začít tímhle,“ řekla omluvně a vytáhla mapu.

Kiro si ji převzal oběma rukama jako něco velmi křehkého a užasle se na ni zahleděl.

„Děkuju… děkuju ti! Myslel jsem si, že jsem ji ztratil se vším – se vším, co nevím, kam se podělo.“

„Vzala jsem ti ji potají, když jsi mi ji nechtěl dát. A pokud jde o to, kam se všechno podělo – zřítilo se to ze skály. Z té samé, ze které jsme se málem zřítili i my. Ty jsi přišel o všechny věci a já div ne o ruku…“

Anastázie se pustila do vyprávění, snažila se všechno podávat věcně, bez výčitek, ale přitom nic nevynechat. Kiro jí prakticky visel očima na rtech a jednou rukou si pořád mimoděk tiskl mapu k hrudi.

Vykládala o tom, jak podle Kirova vzoru vedla počítadlo dní. Jak potichu a bez jeho vědomí prováděla obřady Kruhu, když spal, protože když to navrhla poprvé, beze slova ji udeřil do tváře, s odporem si odplivl a víc o tom nechtěl slyšet. Jak se všemožně pokoušela opatřit pro ně potravu, a jak žalostně selhala. Nakonec se dostala k tomu, jak prosila o jídlo u každých dveří a jak je odevšad vyháněli nebo rovnou ani neotevřeli.

„No, a zbytek už víš.“

Kiro se zastavil a popadl ji za zápěstí.

„Je mi to všechno tak líto,“ vyhrkl a objal ji. „Nemůžu ti dost poděkovat. Každý jiný by to se mnou dávno vzdal.“

„Já to s tebou nikdy nevzdám, ty hloupý. Mě se tak snadno nezbavíš.“

„Co bych si bez tebe počal?“

„To nevím. Ale ať je to cokoli, nikdy to nezjistíš.“

Darius

Darius otevřel oči. Kolem panovalo přítmí narušované jen mihotavým světlem z ohniště. Opatrně pohnul prsty a ucítil pod rukama nějaké rostliny. Pokusil se nadzvednout hlavu, ale nepodařilo se mu to.

Jestli tohle bylo místo, kam se člověk dostane po smrti, tak neměl tolik spěchat. Zavrtěl prsty na nohou. To se povedlo. Zdálo se, že jeho schopnosti jsou poměrně omezené, ale přece jen mu nějaké zůstaly.

Přejel si jazykem přes vyprahlé rty. Mají mrtví lidé žízeň? Zkusil promluvit, ale z úst mu vyšlo jen chraplavé zasípání. Tohle chtělo ještě trochu tréninku. Odkašlal si a hrdlem mu projela palčivá bolest. Nemělo by po smrti všechno přestat bolet? Alespoň mohl být vděčný, že necítí bolest ze všech zranění, která si musel způsobit, když se rozbil o mořský břeh. To by muselo být opravdu k zešílení.

Byl by si myslel, že tu bude víc – lidí? Duší? Mrtvol? Prostě, že tu nebude sám. To vypadalo na dlouhou a nudnou věčnost.

Navíc se nesetká s Kirem.

Když si to uvědomil, hrudník se mu sevřel a v očích ho zaštípalo. Opravdu proti vší pravděpodobnosti věřil, že se jednou zase shledají. Pošetilé, jistě, ale byla to jediná naděje.

Pomalu se k němu vracely vzpomínky a s nimi i lítost, trpká a svíravá jako odvar z dubové kůry. Tušil to přece celou dobu, že jsou si bližší než bratři. Možná ještě dřív, než se vypravil do Čtyřměstí. A když se odtamtud vracel, byl si prakticky jistý. Přinejmenším natolik, že potlačil touhu skočit na palubu Zeleného draka a odplout s Goudvisem za obzor, do lákavých neznámých světů, jež se tam dozajista prostíraly.

Tehdy si přiznal, že víc než co jiného se touží vrátit ne do Záhoří nebo do Mokrého Dolu, ale ke Kirovi. Od té chvíle už neměl ve Čtyřměstí stání, každým dalším zbytečným dnem jako by ho vtahovalo hlouběji do hnusného, špinavého bahna.

Nic by za to nedal, že to od samého stesku ztratil tehdy duši. Vzpomínal si, jak se mu odlehčilo, sotva se vydal zpět k domovu, i na myšlenky, které ho sužovaly celou dlouhou cestu a které ho nutily ke spěchu. Co jestli má Kiro děvče? Co jestli si některou vzal a přivedl do svého domu, do toho, v němž spolu spávali na půdičce pod střechou?

Vybavil si krátkou úlevu, kterou pocítil, když Kira konečně našel – a hned vzápětí se objevila Anastázie, jejich očividně důvěrný vztah a opět beznaděj, že přišel pozdě, že možná bylo pozdě od samého začátku.

I tyhle obavy se však ukázaly jako zbytečné. Tak co mu bránilo promluvit si s Kirem na rovinu? Nejdřív hlavně strach.

Nechtěl se hnát za něčím, co by se s největší pravděpodobností ukázalo nemožným, a pokazit přitom to, co měl. Naopak se pokoušel držet si od Kira odstup, jen aby neudělal chybu, jež by se nedala napravit. A později, když si pomalu a opatrně dovolil doufat, stejně neustále vše odkládal. Snad to pro něj byla jen hra, možnost, jak přivádět Anastázii k šílenství. Tolik promarněného času. Nakonec se ukázal jako všechen čas, jako celý život.

A teď je uvězněný v tomhle podivném podsvětí, němý a neschopný pohybu. Možná je to jeho trest. Doufal, že alespoň Kiro je šťastný. S Anastázií k sobě měli vždycky blízko, snad v ní najde oporu. Snažil se při té představě necítit vztek, ale nebylo to snadné.

„Ale podívejme se, kdopak se nám to probudil.“

Darius sebou trhl. Hlas zněl z míst za jeho hlavou, kam se nemohl podívat, ale i tak nepochyboval o jeho majitelce. Nechápal to. Má snad na starosti i posmrtný život? Nebo je to součást jeho trestu? Má strávit věčnost mezi samotou a společností té, kterou nenávidí? Znovu se zoufale pokusil nadzvednout, ale bez úspěchu.

Tereza se rozesmála a pomalu přešla do jeho zorného pole. Vypadala pořád stejně, ale snad odlesk ohně, nebo možná jen to, co o ní teď věděl, vymalovalo její tvář přízračnými stíny.

„Pomalu, pomalu… Nemůžeš chtít všechno hned. Ale to se zlepší, neboj,“ mávla s blahosklonným úsměvem rukou. „Teď, když jsi vzhůru, můžeš cvičit. Času máš víc než dost. Na, vypij to.“ Poklekla vedle něj, nadzvedla mu hlavu jako děcku a přiložila mu k ústům misku s teplým a hořkým odvarem. Darius jí nechtěl vyhovět, ale měl takovou žízeň, že se nedokázal přemoci.

Vypil obsah misky až do dna. Odkašlal si znovu. Z předchozí bolesti zbyla už jen slabá ozvěna.

„Mrtvý?“ vypravil ze sebe ochraptěle.

Tereza se rozesmála a vstala. „Ale kde. Naopak. Jsi čím dál živější.“

„Kiro? Anastázie?“

„Ach, ti jsou někde na cestě domů. Nedělej si o ně starosti.“

„Co… tady…“

Mluvení ho vyčerpávalo a bolest se začínala vracet. V hlavě mu vířily tisíce myšlenek.

„Co tady děláš? Jsi moje zástava. Pěkně cvič a snaž se vstát. Jsem si jistá, že by tě Kiro bral i takhle, ale mnohem lepší bude, když budeš vypadat nepoškozeně.“

Věnovala mu ještě jeden neupřímný úsměv a odešla. Zástava? Kiro? Darius nic nechápal, ale jedna věc byla zřejmá.

Tereza má nový plán. Darius doufal, že dokáže přijít na to, v čem spočívá, a překazit jí ho. Hned jak se trochu zotaví a zbaví se mlhy, která mu kalila mysl.

Zavřel oči a soustředil všechny chabé síly na to, aby pohnul nohama.

Tereza

Tereza stála skrytá ve stínech poblíž úzkého průchodu, opírala se o stěnu a pozorovala dění.

Musela Dariovi přiznat jisté kvality. Například železnou vůli, nebo možná spíš umíněnost, s níž neúnavně pracoval na svém zotavení. Došlo to tak daleko, že mu čas od času musela uvařit nějaký ten uspávací odvar, aby si vůbec odpočinul.

Jinak ale jeho snaha – a samozřejmě její byliny – nesla ovoce. Po deseti dnech od probuzení už se dokázal s oporou o stěnu postavit a udělat několik roztřesených kroků. Brzy bude jistě úplně v pořádku.

Vystoupila z přítmí a postavila před něj misku polévky. V duchu se pobaveně ušklíbla. Ten vnitřní boj mezi neochotou cokoli si od ní brát a snahou udělat všechno pro to, aby nabral síly, ji snad nikdy neomrzí. Lidé jsou tak komplikovaní, a přitom tak předvídatelní! Poznáš tři čtyři, a znáš všechny. Což ovšem neubíralo jejich komickému snažení na zábavnosti.

„Vidím, že už je ti mnohem lépe. Měl bys dát Kirovi vědět.“ Opět ta zoufalá nerozhodnost, pohled rozpolcený mezi dychtivostí a odmítnutím. Předvídatelní.

„Vědět? A jak?“ zeptal se s hraným nezájmem.

„Úplně stejně, jako ses dostal sem. Po větru.“

„A může… může Kiro odpovědět?“

„Může, může, co by nemohl.“

V zásadě ano. Tereza samozřejmě neměla důvod se s tím namáhat. Větru bude i tak dlužit nejednu službu. Dariův vzkaz bude pro její plán důležitý, naproti tomu opačným směrem už žádné zprávy proudit nemusejí. Ale teoreticky odpovědět může, takže to mohla klidně potvrdit.

Darius odložil prázdnou misku. „Dobrá tedy.“

Jako by jí dělal laskavost! Jako by jeho samotného nespalovala touha poslat Kirovi zprávu. Potlačila pobavený úsměv a kývla.

„Výborně. Radila bych ti, aby z tvého vzkazu bylo zřejmé, že nejde o nějaká náhodně zachycená slova někdy dávno. Nechceš přece, aby se užíral pochybnostmi.“

Darius se na okamžik zamyšleně zamračil, pak se jeho tvář vyjasnila.

„Mám něco takového, ano.“

„Skvěle!“ Tereza se usmála a tleskla. Jeskyní prolétl poryv větru a ustálil se v mírný vánek, kroužící pod stropem. „Pusť se do toho.“

Darius zavřel oči, zhluboka se nadechl a – Tereza musela vynaložit všechny síly, aby nevyprskla smíchy – dal se do zpěvu. Pokud se tomu tak dalo říkat. Melodie úplně mimo, tóny kolísavé a nejisté a ani slova nebyla kdovíco. Ze všech věcí na světě, které by mohl říct, si vybere falešný popěvek?

Dozpíval a zvedl k ní oči. Při pohledu na jeho výraz jí prolétlo hlavou, že ho možná podcenila. Tenhle vzkaz pro něj zjevně znamenal něco víc. Nezbývalo než doufat, že bude mít stejný význam i pro Kira. To by mohlo pomoci.

Mávla rukou a vzduch opět znehybněl.

„Tak, to bychom měli! Moc ti děkuji za spolupráci, myslím, že se brzy vypravím na návštěvu.“

„Co mu chceš?“

„Nejsi tak chytrý, jak by sis o sobě rád myslel, víš to? Zvlášť, když je v tom zapletený Kiro. Jeden by čekal, že na tohle se zeptáš nejdřív.“

„Tak co mu chceš?!“

„Mám pro něj další úkol, samozřejmě. Variace na staré dobré téma. V tom prvním jste žalostně selhali, ale věřím, že tentokrát se Kirovi povede lépe. Když mu poskytnu správný důvod.“

„Důvod…?“ zopakoval Darius chabě, ale Tereza viděla, že mu to začíná pomalu docházet.

„No ovšem. Jsem přesvědčena, že vědomí, že žiješ, mu pomůže najít nové a nečekané zásoby sil.“

Darius na ni hleděl s narůstajícím zděšením. Pak se jeho tvář uzavřela. „Kiro nikdy nebude souhlasit.“

„Naštěstí mám tebe, takže – ano, bude.“

„Věděl jsem, že jsi šílená, ale až tak moc? Kiro by nikdy nic takového neudělal, za žádnou cenu!“

„Jsi si jistý, že mluvíme oba o tom samém Kirovi?“ pozvedla Tereza obočí v předstíraném údivu. „Malý, tmavý, šikmé oči? Napřed jedná a pak myslí? Schopný riskovat umrznutí, smrt hlady nebo šibenici jen kvůli šanci na opětovné shledání s jistou osobou? Ach ano, má svoje zásady. Jistě. Ale pro tebe? Odsoudil by celý svět do záhuby a ani by se nad tím nepozastavil.“

Darius zavrtěl hlavou, jako by chtěl její slova popřít, ale jí neuniklo ještě něco: rád by tomu věřil. Těší ho to, i když to nechce dát najevo – možná ani sám před sebou ne.

„Zabiju se sám!“ vyhrkl prudce. „A budeš mít po zástavě. Kiro mě už má za mrtvého, podruhé mu to ublížit nemůže.“

„Dělej, jak myslíš,“ pokrčila Tereza rameny. Rozhodně mu neměla v úmyslu něco podobného umožnit, ale bude lepší, když mu takové myšlenky vyžene z hlavy rovnou. „S tvým vzkazem mi Kiro uvěří, že žiješ. Jestli to v té době bude pravda nebo ne, na tom mi až tak nezáleží.“

Několik okamžiků se na ni zaskočeně díval. Pak zkroutil tvář do nenávistné grimasy, ale Tereza věděla, že vyhrála.

„Jsi zlo,“ oznámil jí s bezmocným vztekem.

Přimhouřila oči a naklonila se k němu, až se bezděčně stáhl.

„To vy jste zlo,“ zasyčela na něj. „Ale už to dlouho nepotrvá.“

Kiro

V následujících dvou týdnech se jim dařilo tak dobře, jak jen to za daných okolností bylo možné. Měli hojnost všeho, co mohlo vyrůst ze země, od jídla přes dřevo na oheň až po přístřeší. Kiro pořád nerozuměl tomu, co se stalo, ale jeho dar zůstával mnohonásobně silnější než dřív.

Alespoň už se nemuseli pokoušet žebronit o jídlo v usedlostech po cestě. Anastázie to sice jednou navrhla, ale vypadala u toho tak vyděšeně, že to Kirovi lámalo srdce. Okamžitě zavrtěl hlavou a ujistil ji, že si pohodlně vystačí sami.

Každý večer usínali v objetí, někdy v tichém rozhovoru, častěji v slzách. A slzy byly další věcí, které měli oba hojnost. Ale taky měli jeden druhého. Byli na to dva. Kiro nechápal, proč ji předtím od sebe tak urputně odháněl.

Červené skály smáčené dennodenním deštěm nechali za sebou a vstoupili na suché, sluncem vyhřáté nížiny na jihu Bělohorska.

„Cesta touhle plání mě ubíjí,“ postěžovala si Anastázie po několika dnech. „Není tu, na čem by se člověk pozastavil pohledem. Chtěla bych mít aspoň nějaký zajímavý výhled, když už se musíme pořád tak trmácet.“

Kiro se rozhlédl. Moc tady toho k vidění vážně nebylo. Vyprahlá zem s napůl uschlou trávou, tu a tam nízký pokroucený strom. A ovce. A kozy. Kam se obrátil, tam se páslo stádo koz nebo ovcí a mezi nimi se krajinou táhly křížem krážem bílé kamenné zídky.

„Mohli bychom nějakou z nich… ehm, přesvědčit, aby se k nám přidala,“ nadhodil Kiro nevinně.

Anastázie se zasmála. „Je pravda, že jich je tu víc než dost.

O jednu víc nebo míň…“

„Přesně. Kromě toho bych měl cvičit svoji pokleslou zlodějskou morálku, nikdy nevíš, kdy se bude hodit.“

Zalitoval svých slov ještě dřív, než je dořekl, a viděl, že Anastázie pomyslela na tutéž příležitost, kdy jeho zlodějské schopnosti přišly k užitku naposledy. Tehdy v jiném životě, když ještě cestovali ve třech a ani v nejhorším snu by je nebylo napadlo, že tomu někdy bude jinak. Kousl se do rtu, až to zabolelo.

Anastázie k němu přistoupila a objala ho kolem ramen. „Tak pojď. Ta ovce se sama neukradne.“

Kiro se přinutil k úsměvu, krátce ji k sobě přitiskl a vykročil k nejbližší ohradě.

Vtom slyšel, jak za ním Anastázie zalapala po dechu. Rychle se otočil, aby zjistil, co ji polekalo. Anastázie, oči vytřeštěné, ukročila stranou a postavila se tak přímo před něj.

„Neotáčej se,“ vydechla pozdě a zbytečně.

Kiro na krátký okamžik zamrzl v pohybu. Nechápal, co vidí, nevěřil vlastním očím. Nemohla mít přece takovou drzost.

„Zdravím, Kiro,“ řekla Tereza.

Ten tón. Jako by jen nečekaně potkala dávného známého. Jednou rukou si zastrčila za ucho pramen uvolněný z plavého copu. Usmála se, až se jí v koutcích očí v barvě lněných květů i na pihovatém nose utvořily mělké vrásky. Kiro to všechno viděl do nejmenších podrobností, a přitom to pro něj byly jednotlivé oddělené obrazy, ničím nepřipomínající lidskou bytost. V celkovém pohledu vnímal jen provazce tepající zemské síly, které se navzájem prolínaly, ovíjely a splétaly do přibližného tvaru postavy.

„Mám pro tebe nabídku, které nedokážeš odolat,“ usmála se Tereza škádlivě.

Ochromení pustilo Kira z drtivého sevření. Zamrkal a přinutil se soustředit. Groteskní vidina zmizela a na jejím místě stála opět Tereza z masa a kostí. Ale byla jí opravdu? Kirovi se zdálo, že ty svíjející se proudy pořád vidí pod povrchem.

Jemně odstrčil Anastázii z cesty. Měl pocit, že něco řekla, ale nevnímal ji. Zamířil přímo k Tereze.

Ze země vyrazily šlahouny psího vína a sápaly se mu po nohách. Aniž by na ně pohlédl, letmo se dotkl vlákna zemské síly, která je živila. Zkroutily se a uschly v jediném okamžiku.

Stanul kus před Terezou a spatřil v její tváři rychle potlačený záblesk překvapení. Ani tak si nemyslel, že by navzdory svým nově objeveným schopnostem měl proti ní sebemenší šanci. Ale po pravdě řečeno teď nemyslel vůbec.

„Není na světě nic a nikdo, koho bych nenáviděl víc než tebe,“ oznámil jí bezvýrazně. Bez dalšího varování upřel oči na místo, kde stála, a sledoval, jak se v hlíně otevřela rozšklebená puklina.

Tereza rozšířila oči, ale rychle přešlápla na sílící pokroucené kořeny, které se okamžitě roztáhly přes průrvu.

Kiro lehce pobídl proud síly a ze země vyšlehly trnité pruty, které Terezu obklopily jako hradba.

Vzápětí se půda pod jeho nohama zatřásla a on se tak tak udržel zpříma.

Nemělo to cenu. I když rozhýbat zemskou sílu teď pro něj bylo téměř stejně snadné jako dýchat, padla na něj drtivá únava. Nechtěl s Terezou bojovat. Už nechtěl nic, než aby prostě zmizela a nikdy se nevracela.

Tereza v mžiku zničila křoví kolem sebe a rozjařeně se zasmála.

„Vždycky, když si myslím, že už mě ničím nepřekvapíš, povede se ti to znovu.“ Přejela pohledem z Kira na vyděšenou Anastázii. Přimhouřila oči. „Ach. Ale to je nečekané. Kdy se to stalo?“

Kiro neměl na hádanky náladu. „Ztrať se odsud,“ zavrčel.

„To bych mohla. Ale přišel bys o to nejlepší.“

„Už jsem kvůli tobě přišel o všechno. Nemám nic, o co bych mohl ještě přijít.“

Tereza zakroutila hlavou a nespokojeně zamlaskala.

„Ts, ts. Takhle mluvit před dívkou, která osvobodila tvoji sílu. A kromě toho nemáš pravdu. Ani si neumíš představit, jak moc se mýlíš.“ Tleskla dlaněmi o sebe a naklonila hlavu na stranu, jako by naslouchala.

Kiro jí nechtěl poskytnout to zadostiučinění, aby se jako hloupý žáček zeptal, co tím myslela nebo co dělá.

Chladivý závan větru ho zašimral na tváři a pocuchal mu vlasy. Zdálo se mu, jako by v něm zaslechl ozvěnu tichých slov. Nejdříve jim nerozuměl, ale když se soustředil, začala vystupovat do popředí.

Pak zavři oči, nech ho vát…

Kiro mimoděk opravdu zavřel oči a nastavil větru obličej.

Anastázie tlumeně vyjekla.

Je jako posel dobrých zpráv, přilétá z dálek modravých, šeptá ti – neboj se, je zdráv, jistě se brzy zastaví…

Pod Kirem podklesly nohy a dopadl ztěžka na kolena.

Píseň umlkla a vánek se utišil, ale Kirovi hučelo v uších a nemohl se nadechnout. Jistě to je jen nějaký její trik, přišla ho mučit a šálit jeho smysly.

Ale ten hlas. Ten hlas byl skutečný. Nikdy neuměl zpívat. Neustále Kira nutil do zpěvu, ale nikdy se nepřidal. Jen bych ti to kazil, smával se.

Kirovi zpoza zavřených víček stékaly po tvářích slzy. Otevřel oči a upřel je na Terezu. Bál se promluvit.

„Je u mě, živ a zdráv,“ potvrdila. „Slabý, ale zotavuje se. Když uděláš, co po tobě chci, dostaneš ho zpátky.“

Kiro už otevíral pusu, aby jí bez rozmýšlení slíbil všechno na světě, možné i nemožné, když vtom k němu přiskočila Anastázie a přitiskla mu na rty dlaň vlhkou studeným potem.

„Řekni nám všechno a vrať se sem zítra. Pak dostaneš naši odpověď,“ řekla chladně Tereze. Pak shlédla na Kira a rysy jí změkly. „Dnes za soumraku,“ opravila se.

Tereza se ušklíbla. „Poslední události ti přidaly na rozhodnosti. Teď už není pochyb o tom, kdo z vás dvou nosí kalhoty.“

Anastázie věnovala zmatený pohled své sukýnce a rozpačitě od Kira ustoupila.

„Ale dobrá, ať je po tvém,“ pokračovala Tereza. „O tomhle rozkošném novém vývoji situace jsem neměla ani tušení, ale perfektně se hodí. Dobrá práce, moji milí. Tím se tvůj úkol stává mnohem snadnějším, Kiro.“

„Jaký úkol?“ Kiro spíš jen naznačil rty, než že by to doopravdy řekl. Nedokázal jasně myslet. Dobře, že mu Anastázie získala trochu času. On sám by nejraději Tereze okamžitě a naslepo slíbil cokoli, co bude chtít, ale s ní není opatrnosti nikdy dost.

Tereza se zářivě usmála.

„Srovnat Čtyřměstí se zemí.“

Anastázie

Tereza odešla už před hodnou chvílí a Kiro pořád klečel na zemi a zíral před sebe. Anastázie usedla vedle něj a přitáhla si ho k sobě. Sama měla myšlenky roztěkané a jen stěží se dokázala soustředit. Neuměla si ani představit, co se musí odehrávat v hlavě jemu.

Kiro k ní vzhlédl, důvěřivě jako dítě. „Může mít pravdu…?“ Anastázie neodpověděla hned. Nechtěla ho srážet, ale zároveň mu nechtěla dávat planou naději. „Může. Ale taky nemusí. Kdo ví? Nemůžeš jí věřit.“

„Já vím, že nemůžu. Ale… ale… co když je to pravda.“

„Chceš zničit Čtyřměstí, abys to zjistil?“ zeptala se jemně. Kiro zavrtěl hlavou, ale hlesl: „Já nevím.“

Nemohla mu to mít za zlé. Sama si nebyla jistá, čemu věřit.

A jestli existovala šance…

„Musíme přemýšlet. Mít plán. Vím, že to není snadné, ale soustřeď se. Jinak tě vláká do pasti a přinutí k hrozným věcem, a třeba ani… třeba ani ničeho nedosáhneš.“

„Ale co mám dělat?! Nemůžu – nemůžu nedělat nic.“

„Možná bych měla jeden nápad,“ odpověděla Anastázie pomalu. Nebylo to řešení, ne doopravdy, ale aspoň zjistí, na čem jsou, a získají více času. „Ale bude to pro tebe těžké.“

„Udělám cokoli!“

To uděláš, viď, pomyslela si Anastázie. V mysli jí probleskla vzpomínka na jiný okamžik, kdy Kiro vyslovil týž slib, v hale domu na Březovém vrchu, s tváří od líčidla a se srdcem plným strachu. Ale tentokrát žádnou hořkost necítila.

„Budeš muset být úplně přesvědčivý, jinak to nebude účinkovat,“ upozornila ho, nadechla se a skočila do toho rovnýma nohama: „Musíš trvat na tom, že ho chceš nejdřív zpátky, a pak teprve uděláš, co žádala.“

Kiro se celý napjal a zhrozeně na ni pohlédl. „Ale co když odmítne? Co když… jestli je opravdu u ní, kdo ví, co s ním udělá?“

„Proto říkám, že musíš být přesvědčivý,“ povzdechla si Anastázie. „Podívej, Kiro… nakonec uděláš to, co budeš chtít ty. Já ti můžu jenom poradit. Ale víš sám, že jí nemůžeš důvěřovat. Možná přímo nelže, ale vždycky hledá všechny kličky a zadní vrátka, aby dostala, co chce. A jestli vyjdeme z toho, co řekla a udělala až doposud, tak od tebe něco potřebuje, a potřebuje to hodně. Protože to nemůže udělat ani ona sama, ani nikdo jiný. Takže jsem přesvědčená, že bude souhlasit. Ale jestli bych na to vsadila všechno? Upřímně – nevím.“

Kiro se nadechl, avšak Anastázie ještě neskončila.

„Ale uvědom si jednu věc. Může se stát, že jí vyhovíš, přistoupíš na její podmínky, a ona si najde cestu, jak na tebe vyzrát. Zkus si představit, jak by ti bylo. Tohle je nejlepší plán, co mám. Do západu slunce je ještě čas. Přemýšlej o tom a rozhodni se podle sebe. Já budu stát za tebou tak nebo tak.“

Víc nemohla udělat. Krátce ho objala, vtiskla mu polibek na spánek a vstala.

Kiro zůstal na místě, nehybný jako socha. I pak, když si chystala večeři. Když se najedla. Když připravila dřevo na oheň, který pořád ještě nedokázala rozdělat, ani kdyby na tom závisel její život. Celou tu dobu Kiro klečel na zemi, ztracen v myšlenkách. Nerušila ho. I když si možná jeho pocity nedovedla představit přesně, bylo jí jasné, že musí prožívat nesmírný zmatek. A nesmírnou zodpovědnost, o kterou se neprosil. Anastázie nelhala, hodlala ho podpořit a pomoci mu bez ohledu na to, jak se rozhodne. Ale z celého srdce doufala, že nebudou muset udělat nic nepředloženého.

Jakmile se na obzoru rozplynul poslední sluneční paprsek, z houstnoucího šera na východní straně vystoupila Tereza.

Kiro vstal a natáhl ruku za sebe. Anastázie mohla jen hádat, co tím naznačoval. Možná chtěl, aby zůstala stát a nepřibližovala se. Zahnala pochybnosti, přistoupila k němu a chytila jeho dlaň. Okamžitě ji pevně stiskl a přitáhl až k sobě. Tereza je celou dobu netrpělivě sledovala.

„Rozhodli jste se?“ upřela pohled na Anastázii.

Ta zůstala zticha a navenek nehnula ani brvou. No tak, Kiro.

Do toho.

„Rozhodli,“ potvrdil Kiro pevným hlasem.

„A…?“

„Uděláme, co chceš. Ale pod jednou podmínkou.“

Tereza nespokojeně přimhouřila oči, gestem ruky ho však pobídla, aby pokračoval. Kiro sevřel Anastázii ruku tak silně, že jí div nevyhrkly slzy. Pokusila se mu stisk aspoň náznakem oplatit. Byla by přísahala, že ho skoro slyší, tiše a zdálky, jak na ni křičí, že to nedokáže. Ale muselo se jí to jen zdát. Když promluvil, hlas se mu nezachvěl. Ani při vyslovení jména, které nezaznělo už mnoho týdnů.

„Přiveď Daria a splníme tvůj úkol. Konec konců jsou se mnou v rozpočítadle oba dva.“

„Co tě vede k domněnce, že na tvoji podmínku přistoupím? Darius je moje zástava, záruka tvojí spolupráce. Myslíš si, že se ho vzdám tak snadno?“

Anastázii se zdálo, že snad musí mít všechny kůstky v dlani a prstech napadrť. Zaťala zuby a věnovala Tereze široký úsměv.

„Ber, nebo nech být,“ odpověděl Kiro lhostejně. „Já už ti nemůžu věřit. Buď půjdeme ve třech, nebo vůbec.“

Tereza ho ještě chvíli propalovala pohledem, ale pak kývla.

„Ať je po tvém. Ačkoli bys měl vědět, že půjdete spíš ve čtyřech,“ zamumlala už zády k nim a bez dalšího ohlédnutí se ztratila ve tmě.

Kiro pustil Anastáziinu ruku a přitáhl si ji do náruče. Objala ho a dlouze vydechla úlevou.

„Byl jsi perfektní,“ broukla mu do vlasů. „Líp bych to nedokázala.“

„Byl jsem vyděšený. Celou dobu jsem na sebe křičel, uvnitř svojí hlavy, co to dělám. Ale mělas pravdu.“

„Doufám,“ odpověděla tiše. „To opravdu doufám.“

Tereza

Tereza nevěděla, jestli zuří, nebo Kira obdivuje. Nejspíš od každého trochu. Zuřit vlastně ani nemusela, nebýt toho, že nesnášela, když jí někdo nebo něco kazí plány. Musela ovšem ocenit jeho chladnokrevnost. Předstíranou chladnokrevnost, opravila se v duchu. Ale i tak. Nespletla se v něm. Síly i odvahy má víc, než tuší. A to zatím ani neví, že jeho malá rodinka si teď bude ještě blíž než dřív. Tereza pochopitelně nemohla dopustit, aby Dariova vynucená nepřítomnost nadělala v už tak křehké rovnováze neplechu. Celou dobu jim nenápadně pomáhala udržet jejich duše pohromadě. A možná se snažila až moc. Z nepozornosti jim nadělila nečekaný dárek – něco, čeho by ve svém věku nikdy nemohli sami dosáhnout. Ale na tom nesešlo. Jestli Kiro splní úkol, můžou to brát jako odměnu za dobře vykonanou práci. A jestli ne… ušklíbla se.

„Vstávej,“ houkla na Daria hned od ústí chodby.

Ten ležel na zádech s rukama pod hlavou a ani se nepohnul.

Došla až k němu a šťouchla ho palcem bosé nohy do žeber.

„Povídám, vstávej. Stěhuješ se.“

Teď jí teprve věnoval pohled. Nesnížil se k otázce, ale tázavě pozvedl obočí. Tereza si odfrkla a obrátila oči k nízkému stropu.