SÁGA O ŽIVOTĚ A SMRTI

JANA BATI

A JEHO BRATRA TOMÁŠE

Rodina Tomáše Bati.

Syn Tomáš (Tomík), Marie Baťová (roz. Menčíková), Tomáš Baťa

Rodina Jana Bati. Jan Baťa se svou ženou Marií (roz. Gerbecovou) a dětmi. V horní řadě dcery Lída, Hana a Edith, v dolní řadě syn Janek a Mařenka.

Sága o životě a smrti

Jana Bati

a jeho bratra Tomáše

Miroslav Ivanov

Copyright © Miroslav Ivanov (dědička Klára Říhová) 1998, 2000, 2008, 2019

Cover photos © ČTK

Photos © archiv rodiny Jana A. Bati

ISBN 978-80-7617-977-6

Předmluva

Je povznášející vidět, jak se prací mění svět k lepšímu. Jak se z nehostinných krajin stává úrodná půda a jak se chudá horská údolí proměňují v místa blahobytu. Opojnější pocit může zakoušet už jen ten, kdo se na této práci sám podílí.

Jsem přesvědčen, že podobně se cítili i obyvatelé moravského Zlína, když se zásluhou jednoho z nich, Tomáše Bati, začal zapadlý, Bohem zapomenutý kout Valašska měnit ve středisko tvůrčí práce a mezinárodního obchodu. Dodnes v ulicích tohoto zvláštního města, jež se vysoce vymyká domácímu průměru, zůstalo něco z onoho opojného ovzduší, i přesto, že má za sebou čtyřicet let komunistického panství a bezmála další desetiletí toho podivného hospodaření polistopadového, kdy se utrápeně potácíme odnikud nikam.

Ta tvůrčí atmosféra na nás dýchne i dnes, otevřeme-li knihy, které o Baťově zázraku smysluplné práce píší. Je cítit dokonce i z těch, které mu nemohly přijít na jméno a útočily na něj z nejrůznějších pozic. Už jen hesla, kterými nechal popsat tovární ploty, obklopující výrobní haly, vypovídají o dynamičnosti a průbojnosti Baťovy pracovní filozofie: Dobré boty, dobrá nálada – Překonávejme překážky, buďme vítězi – Pohyb je život, nehybnost smrt – Práce, mravní nutnost – Odklad, zloděj času – Učme se jazykům – To nejlepší na světě je pro nás dost dobré… Takové výzvy stavěli Tomáš a Jan Baťové svým zaměstnancům před oči denně, aby je tak inspirovali ke zdokonalování sebe samých. Jak napsal již v roce 1932 jeden z Baťových spolupracovníků: „Kdybychom našli takovéto nápisy německy psané v německé krajině, nepůsobily by na okolí možná tak účinně jako právě zde ve Zlíně, jako v celé této zemi. Žije tu lid, který se chce učit a stále se učí… Ta černá písmena na továrních zdech a na všech budovách působí zde naprosto přirozeně. Jejich sugestivní síla je neodolatelná; krátká, pregnantní hesla patriarchální pracovní etiky nastoupila vítězný pochod i do nejvzdálenějších koutů země.“ (Evžen Erdély: Baťa. Švec, který dobyl svět, str. 27–28).

Vždycky mne ten baťovský zázrak okouzloval. Byl fascinující nejen svou dynamickou cílevědomostí, nejen neuvěřitelnou přeměnou chudého, kamenitého údolí Dřevnice v moderní průmyslové středisko přesahující nejen československý, ale i evropský průměr, nýbrž také příchutí zakázaného, tím, jak komunisté a priori odmítali úplně všechno, co se jménem a se značkou Baťa souviselo. Vedlo mne to k tomu, že jsem sbíral všechny dostupné informace o Tomáši a Janovi Baťových a také o mladém Tomíkovi, synovi zakladatele obdivuhodné ševcovské říše. Hltal jsem napjatě stránky románu Chléb náš vezdejší, který napsala Františka Pecháčková, stejně jako propagandistické tisky soudruha Turka Svatopluka.

Okouzlil mne spis Jana A. Bati Budujme stát pro čtyřicet milionů lidí i jeho Spolupráce. Nad jejich stránkami jsem cítil, že tito geniální ševci a organizátoři práce patří do galerie velkých Moravanů, které naše země dala Československu, že patří do řady vynikajících osobností, kterými Morava – vedle Jana A. Komenského, Františka Palackého, Leoše Janáčka či Tomáše G. Masaryka – obohatila světovou historii a kulturu. Naplňovala mne nadšením hrdost a sebevědomí, s nimiž se oba hlásili ke svému povolání, a noblesa, s níž se pohybovali ve velkém světě.

Fascinoval mne jejich plán na přeměnu prostých moravských chasníků ve zcela nové lidi, úspěšné v životě. Nejlepší z nejlepších. Jejich mladí mužové a mladé ženy, kteří dokonale ovládají nejen své řemeslo, ale kteří jsou také vzdělaní, kteří jsou schopni hovořit několika světovými jazyky a kteří svoji firmu sebevědomě a úspěšně zastupují na všech kontinentech. A pokus s Tomášovem, který měl vychovávat gentlemany zvyklé pohybovat se zcela přirozeně v žaketu a s cylindrem na hlavě, stejně jako v montérkách u výrobního pásu v tovární hale, je zcela neuvěřitelný.

Jediné mi na tom všem vadilo.

Janova údajná spolupráce s Němci. Vždyť před válkou vystupoval jako uvědomělý Čechoslovák, ve dnech Mnichova se rozhodně zasazoval za obranu republiky. A pak byl najednou ochoten uvažovat o vysídlení našeho národa do Patagonie. Tak nám to alespoň líčila komunistická propaganda, a tak jsem to od dětství slýchal ve škole. Mohlo mne napadnout, že je to lež nebo alespoň překroucená polopravda jako všechno, čím nás soudruzi bezmála půlstoletí krmili.

Nenapadlo mne to. Taky jsem nejen já, ale ani nikdo jiný v tomto státě neměl možnost přečíst si, jaké byly skutečné osudy vůdců Baťovy firmy za druhé světové války a co dělali po ní. To, co nám oficiální propaganda předkládala k věření, bylo neúplné, ideologicky překroucené, a hlavně – nepravdivé. Navíc jsme nemohli tušit, že nepravda o Janu Baťovi se začala říkat a psát ne až za komunistů, ale už dřív, ještě v období té podivné lidové demokracie po roce 1945, a vlastně ještě předtím, už za války, kdy byly podniky Jana Bati zapsány na černou listinu Spojenců a kdy se jejich majitel znelíbil panu prezidentu Benešovi.

Najednou jsem dostal rukopis nejnovější knihy Miroslava Ivanova, té, kterou právě otevíráte. Ságu o životě a díle Jana A. Bati, jeho budovatelském úsilí, jeho boji o lidskou spravedlnost, jeho porážce a smutném konci. Rukopis byl pro mne velkým a radostným překvapením. Nemohl jsem se od něj odtrhnout. Zaskočil mne příval nových, naprosto nečekaných informací, odhalujících dosud zcela neznámé skutečnosti o historii našeho druhého zahraničního odboje. Informací dokreslujících osobnost prezidenta republiky Edvarda Beneše a podtrhujících její problematičnost. Zaplavily mne údaje o životě československého exilu po roce 1948, podávané rovněž ze zcela nečekaného úhlu. V tomto směru znamená kniha Miroslava Ivanova dokonce badatelský přínos, protože při jejím psaní využil úplně nových a dosud naprosto neznámých dokumentů z osobního archivu Jana A. Bati, které nejen objevil, vytěžil je pro své psaní, ale některé z nich rovněž publikuje v příloze a další připravil ke zveřejnění.

Miroslav Ivanov tak pokračuje v nejlepších tradicích literatury faktu, žánru, u jehož zrodu v Československu stál. Vždycky prosazoval zásadu, že dobré dílo literatury faktu má čtenáře zaujmout nejen svou formou, ale také nastolovat problémy, provokovat otázkami, často nezvyklými, a hledat na ně odpověď. A to se mu daří, nejen v této knize. Navíc je to strhující čtení. Miroslav Ivanov opět dokázal, že je skvělým spisovatelem a že ví, jak se čtenáře zmocnit a nepustit jej dřív, než dočte poslední stranu. Nezapře také, že sám – po tatínkovi Moravan – má tuto zemi rád a že o ní píše srdcem.

Přesto se čtenáře, když odloží Ivanovovu knihu o Janu Baťovi, zmocní smutek. To když si uvědomí ty promarněné možnosti, o něž byla naše země a její obyvatelé ochuzena. Je škoda, že historický vývoj šel tím směrem, kterým se ubíral. Baťovy závody sice existují pořád, ve světě dál pracuje obuvnické impérium nesoucí značku Bata. Ale ne Baťa. nýbrž Bata – bez háčku. Přestože jeho šéf stále dokonale mluví česky a rodina si je vědoma svých moravských a československých kořenů, je to dnes cizí podnik. Úkol, který si zakladatel firmy Tomáš i její rozmnožitel Jan vytkli, splněn nebyl: přetvářet obyvatele rodné země v nové lidi. Učit je práci a podnikání. Vést je k dokonalosti a úspěchu. Jejich priority jsou dnes jiné a vlastí té nejmladší generace Baťů jsou již cizí země.

Je to škoda a je to naše vina.

Brno, březen 1998

PhDr. Jiří Pernes

Prolog

Srpnový soumrak čekal za protějším kopcem, celý den jsem se těšil na ten okamžik: v osm se uvelebím před televizorem, křivoklátské lesy mi v tu chvíli mohou být ukradeny, chalupa ztichne, neboť ženu jsem poprosil, aby udělala večeři na sedmou… Podíval jsem se na hodinky, všechno se dělo podle plánu, i paní Anička, vdova po básníku Petru Křičkovi, která tu byla na návštěvě, se pomalu chystala k odjezdu do Prahy, její trabantík stál u vrat, naši vnuci se už „omylem“ neprali, lesy dostávaly nafialovělou barvu. Nadarmo se neříkalo modernímu poustevníku, který před časem přebýval ve srubu dole u Berounky, fialový; Ota Pavel mu přišel na chuť a psal o něm, ostatně celá tato krajina je poznamenána jeho příběhy i viděním.

Tak tedy ještě chvíli a bude osm.

Rozloučil jsem se s paní Aničkou a usedl před televizi, hlavně aby byl pěkný obraz. Atletický mítink v Curychu má svůj zvuk, scházejí se tu vždycky nejlepší z nejlepších, bojuje se tady přece o zlaté cihly a každý jen trochu znalý sportu ví, co to znamená, říkal jsem si sebevědomě, že k těm „znalým“ také patřím… A natáhl jsem pohodlně nohy, na stadiónu právě zaklekli běžci do bloků, první disciplína – běh na sto metrů – začne za pár vteřin. Kamera pozorně sledovala soustředěné obličeje borců, pak zvolna klouzala od hlavy až k lýtkovým svalům, znovu se vrátila k obličejům, které napjatě čekaly na startérův výstřel.

Místo výstřelu zacinkal náhle u branky do zahrady zvonek. To snad není možné.

Vyběhli a já nevěděl, mám-li očima lovit vítěze či malinko se zaklonit a nakouknout oknem ke dvířkám, koho sem čerti nesou. Ještě že jsem říkal své paní, aby každého dneska vyprovázela s ujištěním, že nemám čas.

Na obrazovce bouřili diváci nadšením, vítěz obíhal triumfální kolo, nevydržel jsem to a mrkl k brance. Sláva, žena tam stojí a gestikuluje, asi nečekané návštěvě vykládá, že… Moment, teď ale ustupuje a pouští skupinku na dvůr. V Curychu to vře, dosažený čas je až nečekaně dobrý, zdá se, že to bude vynikající mítink, a to teprve nejlepší disciplíny přijdou, jenže ta skupinka na dvoře mě zneklidňuje. Stará paní s holí, mladá žena a dva muži, jeden z nich s pěkným plnovousem. Je teplá srpnová středa roku 1993, ve Švýcarsku se právě koná nejvýznamnější atletický závod letošní sezóny, do světnice s televizí vstupuje manželka a omluvně vysvětluje: „Nezlob se, ale nemohla jsem je odbýt… Přijela paní Baťová z Brazílie…“

Mlčení je matka moudrosti, opravil jsem si přísloví, když jsme před chalupou usedli ke stolu, který byl umístěn ve vydlážděném prostoru, ohraničeném patníky, rákosím, skalníkem a růžemi, to vše vytvářelo intimní prostředí… Mlčel jsem. Kdo ví, jaké disciplíny právě probíhají na curyšském stadiónu. Stromy už definitivně dostaly temně fialovou podobu, paní Ludmila Baťová, kterou vidím poprvé v životě, nadšeně hovoří o kráse křivoklátské krajiny, projížděli jí ještě za světla. Její česká řeč plyne jako vody Berounky dole pod chalupou, občas tam přimísí moravský dialekt, mladý synovec z Bostonu naslouchá, ale nerozumí, zakrátko bude mít svatbu s dívenkou ze Slovenska sedící vedle něho, vousáč je rodinný právník Baťů… Tak, teď je už všechny znám, ale zatím mi to není nic platné, poněvadž se hovoří konvenčně, usrkává káva, vy v Brazílii máte jistě lepší, naštěstí manželka dneska pekla, a tak je chuť kávy zapomenuta a návštěva chválí české buchty. Soumrak se mění v tajemnou tmu, konečně padla ta věta, čekám na ni od chvíle, kdy se tu znenadání, nečekaně objevili. Věta má jednoduchou podobu, paní Baťová ji už jistě v duchu mnohokrát vyslovila, cesta ze São Paula do křivoklátských lesů trvá dlouho a ona si ji zformulovala dávno před tím, než usedla k našemu dřevěnému stolu.

„Přišla jsem vás upozornit na téma, snad pro vás zajímavé: téma Baťovy rodiny. Tragická smrt Tomáše, osudy jeho bratra Jana…“

Mlčím a čekám. Baťová pokračuje, do vět se vmísilo napětí, už to není ta poklidná pohoda, s níž hovořila o zdejší krajině, věty mají jinou intonaci. Cítím, že do nich dává sebe, své přesvědčení, svou víru v otce.

„Můj tatínek Jan zemřel v exilu s pocitem nespravedlnosti, s pocitem silné křivdy. Znáte jeho osud?“

Musel jsem vykročit ze své rezervovanosti: „Ano, přibližně ano… Po roce 1945 stál před soudem, byl obžalován z kolaborace a odsouzen k dlouholetému žaláři…“

Paní Ludmila se zakaboní: „Tak se to říkalo oficiálně. Ve skutečnosti to bylo úplně jinak. A proto jsem tady…“

Pochopil jsem.

Zapomněl jsem na curyšský mítink, zapomněl na to, jak jsem se těšil na televizní přenos, proboha, jak jí to mám jen povědět? Zatrnulo mi v duši, nepříjemná situace, co dělat… Trochu jsem si odkašlal, spíš z nervozity než potřeby, podíval jsem se jí do očí a spustil: „Paní Baťová, vždycky mě lákalo a vzrušovalo to, co není jasné. Co se chápe jako problematické, jenže…“

„Jenže?“

„Když mi bylo třináct let, zatklo gestapo mého tatínka v souvislosti s atentátem na Heydricha a pak ho popravili v koncentračním táboře Mauthausenu společně s 252 dalšími pomocníky těch parašutistů. Chápejte, že naši otcové stáli…“ přerušil jsem větu a nedopověděl ji. Nad stolem zavládlo rozpačité ticho.

Ozval se právník s plnovousem: „Rozumím vám, myslím však, že situace není tak dramatická, jak třeba vypadá. Váš pan otec byl vlastenec, to je nepochybné, a položil život za svobodu. Jak však znám materiály, i pana Baťu bych charakterizoval jako poctivého Čecha…“

Vpadnu mu do řeči: „Ale proč byl pak odsouzen jako kolaborant?“

Ludmila Baťová se znovu ozvala: „To slovo nemám ráda, v případě mého otce je nepravdivé… Odsoudili ho v nepřítomnosti, celý soud byl zcela zmanipulován…“

Napadlo mě, že tohle obvykle tvrdí strana, která u soudu prohrála, nahlas nic neříkám, nechci se dotknout hosta.

Vousatý právník navazuje na svou předchozí řeč: „Ano, byl to Čech a za války se také tak choval.“

„Jenže Spojenci, tedy Angličané a Američané, ho přesto dali na takzvanou černou listinu,“ namítám.

„A víte proč?“ zeptal se potutelně.

„Nikdy jsem tohle téma nedělal, nevím,“ odpovídám podle pravdy.

„Pamatuji se pouze, že po válce stál před Národním soudem a ten bych se neodvážil vinit ze zaujatosti.“

Právník se pousmál: „Pokud vím, literatura faktu si zakládá na tom, že vždycky hledá pravdu.“

Dodávám: „Že píše pravdu. Masaryk říkával ‚padni komu padni‘.“

Američan John, do té doby mlčící ( jeho mladá nevěsta mu tiše náš dialog překládala), se poprvé ozval: „Přijeďte k nám a prostudujte si všechny archivy. Sám se přesvědčte, jaká je pravda. A pro koho hovoří…“

Paní Ludmila Baťová znovu chválí buchty, rozhovor dostává lehčí tón, nervozita opadává, na chvíli se zase vracíme ke křivoklátské krajině, je diplomatka, to musím uznat. Vzpomíná na své dětství, vzpomíná na Tomáše Baťu, svého strýce, který tragicky zahynul při leteckém neštěstí, pak po něm převzal vedení podniku Jan, jeho nevlastní bratr. A vypráví o svých rodičích, o pobytu v Americe i Brazílii.

V dálce zahřmělo, blíží se letní bouřka. Na černé obloze občas proletí ohnivý blesk.

„V São Paulu máme archiv a v něm zajímavé materiály. Třeba listy Jana Masaryka, korespondenci mého otce prezidentu Benešovi, pak ještě nezveřejněné dopisy tehdejšího ministra Stránského, senátora Vojty Beneše, otcovy dopisy ministru Hálovi i strýce Tomáše z let dvacátých, opis jeho překvapující poslední vůle, zkrátka hotové bohatství. I materiály týkající se procesu otce před Národním soudem.“

Právník podotýká: „Pokud byste se chtěl nezávazně podívat na spisy, které s tím souvisejí, jsou vám k dispozici. Máme materiály americké tajné služby, tedy z doby války, dnes jsou už přístupné a překvapující. Víte, politické souboje měly vždy ekonomické pozadí a zase opačně. Až budete mít čas, prostudujte si materiály a uvidíte. Chápeme, že jsme se tady ocitli nečekaně…“ nedokončí větu.

„Co teď píšete?“ ptá se paní Baťová.

Vyprávím o svém současném námětu, tak za šest, osm měsíců končím… Je to o emigraci, o problematice exilu a vlasti.

„A pak byste mohl přiletět k nám do Brazílie. Víte, že tatínek také psal?

Mám tam několik jeho rukopisů. Kromě románů i epigramy a básně.“

„To jsem tedy nevěděl,“ přiznávám. „Pokud mu vyšly nějaké knihy ve třicátých letech, myslel jsem, že mu to více méně psali jiní.“

„Ne, literaturu chápal jako koníčka. Vždycky, když mu bylo těžko, usedl k psacímu stroji.“

Začínají padat první těžké kapky, najednou se kdesi vzal ostrý vítr, nad stolem bláznivě poletují listy z okolních keřů, slunečník, který tu zůstal od odpoledne, tančí po trávě, idyla zmizela, právník ještě rychle připomíná:

„Stavte se na podzim v naší pražské kanceláři a tam se v klidu můžete podívat na všechny spisy týkající se Národního soudu po roce čtyřicátém pátém. Tady je má vizitka.“

Leje, leje. Jako tropický slejvák, třebaže jsme v křivoklátských lesích.

I. Společná cesta (1920–1932)

1.

Leje, leje. Tropický slejvák… Za okny hotelového pokoje v Rio de Janeiru se ohýbají koruny královských palem jako poslušné třísky, lidé z pláží utekli pod barevné stříšky různých kiosků, za chvíli však bude po všem, vysvětluje recepční, a slavná pláž Copacabana zase ožije. Hraje se tam plážový fotbal i volejbal, bosí kluci honí mičudu jako Pelé slavné paměti, kličky, pády. Nahnědlé dívenky milují sporé oblečení, zdejší každoroční karneval to potvrzuje.

Takže moře, pláž, asfaltka s palmami po stranách, pak bistra a kavárny a hotely, prosklené od paty až někam k nebesům; těch hotelů tu vyrostla smečka, a třebaže zdejší pobřeží je členité a vytváří zákruty a zálivy i ladné zátoky, hotelové škatule a škatulky se nedaly odradit a zaplnily kdejakou škvíru. Nad nimi pověstný zelený vrcholek hory Corcovado s obrovitou sochou Ježíšovou, asfaltka vede až nahoru, zatímco protější poetická Cukrová homole je spojena s pobřežní promenádou lanovkou. Portugalský kapitán, který v 16. století vplul do tohohle zálivu, si myslel, že se nalézá v ústí řeky spěchající do moře. Mýlil se. Žádná řeka. Ale protože byl leden a on svůj omyl nepoznal, dostala nově založená osada jméno „Lednová řeka“ – Rio de Janeiro.

Jan Baťa sem rád jezdíval.

Jak daleko je Rio de Janeiro od jeho rodného Uherského Hradiště?

Život má zákruty jako to zdejší pobřeží. Je překrásné. Tím, že každou zátoku snaživě vyplnilo modré moře a že v nich kdosi rozházel malinké ostrůvky, zatímco městské parky mezi mrakodrapy šplhají po stráních až ke svahům pralesa, vznikla tu krása.

„Dědeček krásu miloval,“ říká Dolores. I když byl mužem akce a rázných činů. Dolores je právnička, dcera Ludmily Baťové, která byla loni za mnou na křivoklátské chalupě. Jako advokátka mluví i myslí střízlivě, reálně. Včera na Cukrové homoli však podlehla kouzlu okamžiku, supové kroužili nad hlavami, kolem nás neznámé keře s rudými květy, dole šplouchající moře s hřebínky vln. Tehdy prohodila: „Proč jsou lidé na sebe zlí?“

„Všichni nejsou.“

„Dědeček si nezasloužil takový osud.“

„Jenže kdo vytváří osud? Třeba určité věci mohl ovlivnit a on je ovlivnil nešťastně. Někdo řekne ‚špatně‘.“

„Až poznáte jeho život…“ Nedokončila. Její manžel indiánského původu se usmíval, nerozuměl všem nuancím českého jazyka.

„Dědeček pocházel z bohatě rozvětvené rodiny. Sám měl čtyři dcery a jednoho syna, takže mám tři tety…“

„… a jednoho strýce.“

Antonín Baťa,

otec Tomáše a Jana

* 1. 8. 1844, † 5. 9. 1905

„Ne, strýce už ne, podivně zahynul, maminka má o tom své hypotézy.“

„Jak chápete vy ty hypotézy?“

Pátravě se podívá, chvíli neodpovídá, pak krátce dodá: „Jako advokátka mám jiné postavení i zodpovědnost než matka.“ Supové nad Cukrovou homolí vyváděli svá letová kouzla, okolní vrcholky a vršky tvořily nádherné panorama.

„Můj pradědeček Antonín byl dvakrát ženatý. Nejdříve si vzal vdovu po ševci Bartošovou a ta přivedla do rodiny své ratolesti. Byla prý zbožná a pracovitá, s Antonínem měla pak ještě další tři děti: nejstarší se opět jmenoval Antonín, mladší Tomáš a pak tu ještě byla Anna… Tomáš se později proslavil, ano, kdo by neznal v Československu a pak i na světě Tomáše Baťu.“

„Co se zabil v letadle.“

„Ale až o mnoho let později.“

Dolores má v sobě něco zdejšího, pleť je osmahlá, nádech broskve. Jednak je její otec Jugoslávec, ředitel bývalé tamější Baťovy továrny, jednak mladá právnička často pobývá na jejich fazendě v Mato Grosso, kde pěstují stáda dobytka. Vysvětlení: Brazílii tvoří federace států a jedním z nich je právě Mato Grosso – Velký Prales. Tam mají Baťovi několik fazend, což je název pro zdejší farmu.

„Baťovi žili ve Zlíně od 17. století. Samí ševci… Ten nejslavnější z nich Tomáš, bratr mého dědečka, se narodil 3. dubna 1876.“

„A měl staršího bratra Antonína a sestru Annu, už jste to říkala…“

„Když bylo Tomášovi deset let, zemřela mu maminka. To už měli malinkou dílničku, kde pracovali čtyři pomocníci a tři učňové. Tomáš se pletl mezi verpánky a šil boty pro panenky, prodával je za pět až deset krejcarů, už tenkrát byl podnikavý… Když se vdovec Antonín Baťa znovu oženil, dostal malý Tomáš nejen novou maminku, ale postupně další sourozence. Mezi ně patřil i můj dědeček Jan. Narodil se 7. března v roce 1898, byl tedy o dvaadvacet let mladší než jeho nevlastní bratr Tomáš. Z toho věkového rozdílu vyplýval i vzájemný vztah. Jan si Tomáše tuze vážil, byl mu v mnohém vzorem. A chápal se jako jeho právoplatný pokračovatel…“

Rodný domek Tomáše Bati ve Zlíně (1924)

Slůvko „právoplatný“ způsobilo v rodině po skončení druhé světové války zlou krev. V té rodině, která do té doby navenek působila vyrovnaně. Zdání často klame… Ale tak daleko ještě nejsme.

2.

Rodopisné výsledky bádání mnohých genealogů říkají, že v roce 1672 koupil opuštěnou usedlost Pivodovských ve zlínském předměstí „Na Trávníku“ jakýsi švec Lukáš Batiu; žil do té doby v Želechovicích – což je vesnička asi pět kilometrů východně od Zlína – a tam měl malé hospodářství, které obhospodařoval jeho otec Václav.

Starý záznam v archivu praví, že „Lukáš Batia hat die alte ödung Pivodovskys 1667 angenohmen, ein Schuster“. Slůvko „öde“ značí „pustý“.

Takže v Želechovicích máme první stopu, ta vede pak do Zlína; přehledně vypadá rodokmen takto: 

Václav Batiu, 1580–1662, Želechovice.

Lukáš Batiu, 1610–1683, Zlín, švec.

Lukáš Batiu, 1660–1727, Zlín, švec.

Martin Batia, 1691–1761, Zlín, švec.

Martin Batia, 1715–1777, Zlín, švec.

Šimon Batia, 1755–1833, Zlín, švec.

Antonín Batia, 1802–1850, Zlín, švec.

Antonín Baťa, 1844–1905, Zlín, obuvník.

Tomáš Baťa, 1876–1932, Zlín, obuvník, velkovýroba…

Etymologové hledali vysvětlení slova Batiu. Prý pastýři odněkud z Karpat došli až na Valašsko. Slovo „bačia“ se časem změnilo na „bača“ – a to už známe, zkrátka původ slova Baťa nalezneme u statných, nepohodou otužených pastevců. Zvykli si na drsný život, daleko od civilizace ( jenže jak rozumět slovu „civilizace“ v 16. století?) se probíjeli tvrdými podmínkami. Co z nich pak udělalo ševce, nevíme: Ale byl to rod řemeslníků poctivých – a dlouhověkých, snad působily geny předešlého přírodního života. První Batiu Václav se dožil 82 let, jeho syn Lukáš 73, Lukáš druhý 67, Martin 70, další Martin 62, Šimon 78 let… Na tehdejší dobu vynikající průměr.

Teprve u Antonína se to láme, snad klih, zápach kůže, verpánek vykonaly své. Ale už jeho syn Antonín opět žil 61 let – a syn tohoto Antonína proslavený Tomáš by jistě dodržel rodinnou tradici, nebýt toho časného rána nad Zlínem mlha, mlha, mlha. Ta, kombinovaná s jeho umíněností, tvrdohlavostí vykonala své…

Že si byl Tomáš vědom těchto svých vlastností, svědčí záznam z jeho deníku, glosující cestu do Indie v prosinci roku 1931. Letěl třímotorovým Fokkerem OK-ATC, cesta čítala 32 500 km. Byla to velká obchodní výprava, Tomáš před nástupem do letadla prohlásil: „Nebude to příjemná cesta, ale musím letět. Ve světě je výjimečná hospodářská situace – je třeba ji řešit výjimečnými prostředky. Je třeba ukázat směr a dávat příklad.“

Při zpáteční cestě se anglický pilot kapitán Stack odmítl vydat přes Turecko.

Tomáš Baťa si poznamenal do deníku:

„… měl tisíc výmluv, proč nemůžeme startovat z Aleppa na Cařihrad. To mi připomnělo četné jeho výklady o nebezpečí letu přes Turecko v zimě a jmenovitě za únorových dešťů. Pro svá tvrzení o špatném stavu letišť v Turecku, o službě na radiostanicích, o špatném počasí, o vysokých horstvech nalezl množství svědků na letišti v Aleppu. Uznával jsem, že jest nutno počítat s těmito potížemi a vyzbrojit se proti nim. Ale upustit od směru jsem mohl tím méně, čím překážky se jevily nepřekonatelnějšími. Účelem mé cesty letadlem bylo nalézt nejkratší cestu do Indie a poznat všechny překážky této cesty.

Turecko leží na nejkratší cestě… Dal jsem mu (Stackovi) najevo rozhodným způsobem, že poletíme přes Turecko – buď s ním, nebo bez něho.“ Došlo k roztržce, Stack si odnesl své věci z letadla, radiotelegrafista Mareš i druhý pilot Brouček „projevili ochotu letět přes Turecko i bez Stacka. Mohli jsme se obejít bez něho“.

Zajímavé je pokračování Baťových zápisků: „Stackův pesimismus byl opřen o zkušenosti, ochota ostatních pilotů jen o jejich statečnost. Moje stanovisko se počalo podobat umíněnosti…“

Posléze přece jen došlo k dohodě se Stackem, který si opět přinesl do letadla své zavazadlo, letadlo vzlétlo a po čtyřech hodinách marného hledání cesty se muselo vrátit.

Stack měl pravdu; druhý letec Brouček – jenž Baťovi chtěl vyhovět a letěl by přes Turecko bez Stacka – pilotoval za necelého půl roku ono Baťovo letadlo, které se v mlze zřítilo a pohřbilo jak Tomáše, tak i jeho, tedy Broučka. Jak si to zapsal Tomáš Baťa do deníku? Že jeho stanovisko „se počalo podobat umíněnosti“. Tentokrát svou umíněnost přežil. Byla součástí jeho povahy, projevovala se ostatně už v mládí vedle vytrvalosti a energie. Ve čtrnácti letech zmizel z domova. Proti vůli otce se rozjel do Prostějova k firmě Farber, kde vyráběli stroje. A ty mladičkého Tomáše zajímaly, neboť to byly „stroje pro ševce“. Tomáš už před svým útěkem z domova chtěl hovořit do chodu tatínkovy firmy. Napsal o tom: „Můj život a život mého staršího bratra Antonína souvisel těsně se živností. Když se živnosti dařilo, bylo co jíst, když nešla, byl hlad. Ve dvanácti letech jsem měl ujasněno, co podniknout, aby nebylo hladu. Ve čtrnácti letech měl jsem celý prodej ve svých rukou, to znamenalo, že jsem držel hlad již za rohy… Ve čtrnácti letech vystoupil jsem ze školy a vstoupil do učení u svého otce…“

Tehdy začaly první spory, Tomáš se nebál novot, proto utekl – nebo jemněji řečeno vydal se na zkušenou proti otcově vůli – do Prostějova. Zajímal ho princip všech těch zde vyráběných strojů, vždyť ulehčovaly i zrychlovaly práci ševců… O svém otci poznamenal: „… byl rozený podnikatel. Lákalo ho všechno, co vyžadovalo odvahy, ale scházela mu vytrvalost. První překážka, na kterou narazil, vzala mu chuť…“

Tomáš byl opačný případ; překážka vyprovokovala jeho odvahu „jít do toho“. A šel. I když to zpočátku dopadlo obvykle špatně: v Prostějově ho za krátký čas od firmy vyhodili, prý by mohl být špiónem, který chce vyzvědět všechny novinky – a pak je třeba uplatní u konkurence. Do jisté míry byl tenhle pohled vyvolán Tomášovými zvídavými otázkami, zajímal se o všechno, o každý detail, a to bylo až nápadné. Vrátil se tedy domů, kde ho čekaly otcovy pohlavky; ten netoužil po zlepšení technologie, šlo mu o udržení firmy nad vodou, aby měly co jíst žena a děti, těch bylo čím dál víc. Jedním z nich byl i Jan. Ten Jan, který měl dramatický život, byl v nepřítomnosti odsouzen po roce 1945 čs. soudem, aniž měl možnost se hájit, nevrátil se do republiky, a v Brazílii založil několik měst. Tam i zemřel a poslední věta napsaná ve chvíli smrti na nemocniční posteli je zvláštní. Zajímavá a snad i klíčová.

Ale nyní jsme ještě v Uherském Hradišti, kam se právě vrátil Tomáš z nezdařené výpravy k prostějovské firmě dělající ševcovské mašiny. Znovu se pustil do prodeje výrobků otcovy dílny. „Otec mohl brzy rozšířit dílnu, protože jsem stačil odbýt výrobky na trzích a v okolních městech. Teď počalo být všeho hojnost a nejvíce peněz.“

Můžeme jen tušit, kolik práce se skrývá za těmito větami. V Tomášovi, který měl v sobě parní kotel energie, sílila víra v sebe a především ve vlastní prodejní schopnosti. Tatínkovy obavy ze všeho nového ho rozčilovaly, ukládat pouze stříbrné zlatky „do almary“ a neinvestovat je do další výroby, to bylo Tomášovi proti srsti. Později napsal:

„Moje sebevědomí rostlo s úspěchy mé práce. Jednoho dne jsem shledal, že jsem neuznán. Tovaryši si nechtěli odvyknout pohlavkování a ani otec neuznával dost moji práci. Rozhodl jsem se, že se postavím na vlastní nohy. Požádal jsem otce, aby mi vyplatil moje věno 200 zlatých zděděných po matce, které si dal vyplatit sirotčí pokladnou, když nám bylo velice zle. Ale otec moudře nedbal tohoto mého přání. Odjel jsem bez peněz. Usadil jsem se ve Vídni, kde toho času sloužila má sestra Anna. Sestra se přidala s třiceti zlatými k mému ‚kapitálku‘ – já jsem k tomu dal elán svého mládí patnácti let a začal jsem pro sebe. Zařídil jsem si v Döblinu dílnu u příbuzných.“

To byl druhý Tomášův útěk z domova. Promyšlenější než ten prostějovský, tady už věděl, co chce: osamostatnit se. Ale neměl zkušenosti a pouhá chuť ještě sama o sobě nikdy na nic nestačila. Neuměl německy, neznal vídeňský trh a tehdy vkus žádal jiný druh bot, než Tomáš uměl vyrábět. Neměl ani „živnostenskou kartu“, která by mu úředně dovolila pracovat ve Vídni. Všechen kapitál investoval do výroby a ta se mu kupila, neměla v cizím prostředí odbyt. Jak jiné byly trhy v moravských městečkách! Tady ve Vídni o pantofle poctivě dělané neměli zájem… Sestra Anna i známý švec, který mu zpočátku pomáhal, viděli, že se mladý podnikavec pomalu, ale jistě utopí ve zdejším světě. Sestra tedy napsala otci dopis, tajně si nad Tomášem poplakala a všechno vylíčila: jak se Tomáš snaží, ale výrobky téměř neprodává, jak mu ubývají peníze, hrozí hlad a ostuda.

Naštěstí měl starý Baťa, paličák a konzervativec, dobré srdce, vždyť ty tři měsíce, co syna neviděl, byly sakramentsky dlouhé… Teď aspoň ví, na čem je. Rozjel se tedy do Vídně pro syna. Jestli se objali, nevíme. Jaká slova padala, si můžeme pouze domýšlet. Tomáš chápal, že se unáhlil, ale podvědomě cítil, že dříve či později se něco podobného bude opakovat.

Později napsal: „Jel jsem tedy zpět do Hradiště a tam jsem i zůstal. Po svém návratu k otci ujal jsem se opět prodeje, ale prodej na trzích se mi již nelíbil. Viděl jsem v něm mnoho nevýhod. Proto jsem pozorně poslouchal, když si trhovci vypravovali o dodávkách zboží do Prahy. Koupil jsem si mapu a vyhledal na ní Prahu. Když otec z mého povídání seznal, že umím číst mapu a jízdní řád, pustil mne na cestu a dal mi padesát zlatých. Na cestách živil jsem se rohlíky a spával v čekárnách. Vedle jiných nevědomostí trápila mne nejvíce neznalost písma. Psát jsem uměl, ale uznal jsem, že to nelze po mně číst. Styděl jsem se dát kupcům opis takových smluv. I jinak bylo mnoho věcí, za které jsem se musel stydět…“

Až zarážející je upřímnost Tomáše Bati. Text ovšem psal v době, kdy stál na vrcholu svého díla a mohl se s hrdostí ohlížet zpět, na své počátky.

„Byl to především rukopis a pravopis, neupravený šat, moje neznalost způsobů lepší společnosti a konečně mých šestnáct let. Tak někdy si mne obchodníci prohlíželi a považovali to za urážku jejich stavu, když takový umouněný kluk, jakým jsem byl já, se řadil mezi obchodní cestující. Však se často přičinili o to, aby mi vzali kuráž.

U jiných osob, a to byli patrně přátelé podnikavosti mládeže, vzbudilo mé mládí nadšení. Byli nadšeni, že viděli mladého Moravana, který jim přichází nabídnout obchodní spojení. Na cestách potuloval jsem se čtrnáct dní. Donesl jsem domů značné množství objednávek a z 50 zlatých jsem přinesl ještě 35 zlatých domů.

Objevení Prahy a objevení nového způsobu prodeje bylo pro naši živnost tím, čím bylo pro Španělsko objevení Ameriky. Teď to teprve začalo. Teď bylo možno rozšiřovat výrobu do nekonečna, protože nový způsob odbytu nebyl vázán na prostor.“

Zdálo se, že roztržka mezi otcem Baťou a synem Tomášem je zažehnána, firma vzkvétala, nebyla odkázána na jarmarky v okolí Zlína a Uherského Hradiště, zboží se posílalo i do Čech podle objednávek, které přivezl Tomáš. A chystal se záhy na novou průzkumnou cestu, bavilo ho dělat obchodního cestujícího, poznával zemi, města, lidi. Byl ve svém živlu, těšilo ho, když získal objednávku v místě, kde dosud nezakotvili. A také celý tenhle způsob života ho lákal, neslyšel řeči tovaryšů, neměl nad sebou přísnou otcovu ruku, která nesnesla odmlouvání… Je třeba ovšem poctivě konstatovat, že Tomášovy úspěchy vyvolávaly u otce hrdost. Vypráví se o tom pěkná příhoda:

V celém kraji existovaly tenkrát dva komíny, hradišťský a napajedelský. První patřil cukrovaru bohaté židovské rodiny Mayů, druhý hraběti Baltazziovi. Jednou po nepříliš podařeném jarmarku v Hradišti stál starý Antonín Baťa v kruhu prokřehlých ševců, hovořil o bídě světa a především jejich řemesla, ale pak ukázal na blízký komín a dodal s přesvědčením: „Takový komín budou mít jednou u ševcovský fabriky moji chlapci!“

To byla troufalost hraničící s furiantstvím. Malý Tomáš mu stál po boku, pýchou i úzkostí sotva dýchal, vida, jakou představu má o něm a o bratru jejich otec. A bylo mu dobře a navždy si tuhle větu zapamatoval.

Šly měsíce, roky.

Dvanáct sourozenců se motalo v bytě, v dílně, hašteřilo se, otec – tedy starý Antonín Baťa – jezdíval do hospody kočárem, aby prý pověst firmy rostla, nové modely vyrábět nechtěl, byla v tom tvrdošíjnost, bál se riskovat. Zato hodně řečnil, na trzích a jarmarcích bylo slyšet jeho hlas od jednoho konce rynku až na druhý. Dokonce dostal podle toho přezdívku: říkali mu „kaplan“. Nezapomeňme to slovo, objeví se za druhé světové války ve spojení nečekaném. Naše exilová londýnská vláda v čele s Dr. Edvardem Benešem by to mohla dosvědčit.

„Kaplan“ uherskohradišťský o tom ani v nejbujnější fantazii nesnil, vše se mu zdálo v pořádku, jeho tovaryši vyráběli stále stejné střevíce, firma se držela nad vodou – a jen ti tři sourozenci z prvního manželství (Antonín, Tomáš a Anna) se stále v ústraní o čemsi radili. Anna získala službou ve Vídni nějakou tu zlatku, Antonín dosáhl plnoletosti – psal se rok 1894 – a mladšího Tomáše to doma už zase všechno svrbělo. Tomáš o tom později stručně zaznamenal:

„Roku 1894 jsme se rozešli s otcovou živností nadobro; totiž já, bratr a sestra Anna. Otec nám vyplatil bez váhání…“

… tady na okamžik přerušme Tomášův sugestivní výklad, otec totiž reptal, ptal se, je-li to nutné, vždyť ztrácel mladé, schopné pracovníky…

„… naše věno po matce i s úroky. Bylo toho pro všechny tři asi 800 zlatých. Patřila k tomu odvaha… Ale hrdost i snaha prospět nám dětem nescházela otci nikdy. Roku 1894 ohlásil můj bratr Antonín živnost obuvnickou ve Zlíně na sebe. Já jsem byl po živnostenském zákoně jako tovaryš, přesto ale bylo mezi námi tiché vědomí, že s výsledky se budeme dělit všichni tři stejným dílem. K samostatnému podnikání vedla nás jen touha po lepším živobytí. Zařídili jsme přesnou pracovní dobu od 6 hodin ráno do 6 hodin večer, s hodinovou přestávkou v poledne. A týdenní vyplácení mzdy sobě i tovaryšům, což se tehdy považovalo za neproveditelné v malých živnostech. Bylo zvykem, že se mzda vyplácela tovaryšům, jen jak se utržilo. Tehdy pevné a pravidelné pracovní doby nebylo. Pracovalo se od svítání do 10 hodin v noci a v sobotu a před jarmarkem do rána. Zato světilo se modré pondělí a s prací se to nemyslelo nikdy tuze vážně…“ Pevná pracovní doba i týdenní vyplácení mzdy, to všechno byly novinky, které přinášely řadu otázek: Osvědčí se to? A proč to ti mladí majitelé firmy vlastně dělají? Dosud se provádělo vyúčtování tovaryšům dvakrát ročně, na jaře a na podzim. Dělníci-tovaryši se u majitele firmy stravovali, také s tím trojice baťovských sourozenců skončila. Byly to odvážné novoty, kdo za nimi stál, si umíme představit. V jiné vzpomínce na mládí to Tomáš upřímně napsal:

„Po vyučení (u otce) v osmnácti letech jsem nabyl přesvědčení, že jsem zralý pro samostatnost. Pohnul jsem proto svého staršího bratra Antonína a ještě starší sestru Annu, abychom utvořili společnost, abychom se stali továrníky, pány.“

Tady je to řečeno jasně: „pohnul jsem proto…“

I ta touha „být pánem“ náležela především Tomášovi; později se od ní po trpkých zkušenostech osvobodil.

„Volbou místa, kde bychom se měli usadit, jsme si nelámali hlavy. O tom rozhodoval cit. Rozhodli jsme se pro Zlín jen proto, že to bylo naše rodiště, nedbajíce toho, že je vzdálen nejen od dráhy, ale i od většího obchodního města a že vůbec neměl žádných podmínek pro naši živnost…“ Teď znovu opakuje, že živnost byla „ohlášena na jméno mého bratra Antonína ve Zlíně, protože já jsem neměl ještě ani 18 let…“ (V první verzi vzpomínky uvádí: „po vyučení v osmnácti letech…“)

Ať už to bylo jakkoli, je jasné, že Tomáš hrál první housle. Měl odvahu. Otázka zní: proč ji měl on, a ne starší bratr Antonín? Čím je podmíněna? Není to otázka věku, i když mnohdy s ním souvisí. Starý otec byl furiant. Zdědil to Tomáš po něm? Z čeho pramení odvaha? Mít odvahu „jít do toho“ a pokusit se uskutečnit své sny, své vzdálené sny – to je výsada úspěšných. A Tomáš takový byl… I když – a právě v těchto slůvcích, i když je naznačeno, že odvaha kromě úspěšnosti může mít i svou další podobu. Tou je risk. Odvážný většinou riskuje. Někdy vyhrává, jindy platí. Tomášova smrt – jak uvidíme – nebyla nutná, byla to krutá daň jeho povaze. K ní ovšem došlo až za dlouhých 38 let. A ty byly úspěšné, dobré, krásné, podařilo se mu vytvořit něco, co nemělo ve světě obdobu.

Moment, třicet osm let – od chvíle, kdy se tři sourozenci Baťovi v roce 1894 osamostatnili, do okamžiku leteckého neštěstí v létě 1932 – je třeba rozdělit na několik časových úseků. Ne všechny byly stejně úspěšné. A po roce 1932 nenastal konec, naopak, křivka šla vzhůru, po Tomášovi nastoupil jeho nevlastní bratr Jan a ten přivedl továrny k neuvěřitelnému rozvoji.

Kdyby nedošlo k leteckému neštěstí… Ne, život nezná varianty, jednou se stane to a to a z toho je třeba vycházet.

Vycházejme tedy z faktu, že Tomášova odvaha (často se měnící v risk) způsobila, že v roce 1894 opustili ochranná otcova křídla, která jim bránila jinak pojímat svět: „Pronajaté dvě maličké místnosti byly brzy naplněny stroji a materiálem, obojí ovšem koupeno bez peněz. Stroje na splátku, suroviny na směnku. Výrobu zavedli jsme hned po továrnicku. Nic nám nevadilo, že naše fabrika měla jen dvě okna…“

Týdenní výplata, přesně stanovená pracovní doba – ostatní zlínští ševci se divili. „Hůře bylo ale s prací, kterou jsme si stanovili pro sebe. Do práce jsme sice přicházeli také v 6 hodin ráno – i v zimě, střídavě každý jeden den. Ale práci to nic neprospělo, protože jsme se za ni styděli. Teď jako samostatný mohl jsem ukázat, že vím, co od člověka žádá lepší společnost. Do práce chodili jsme v nedělních šatech a odpoledne jsme hráli v kavárně hodinku kulečník a večer šli na malou skleničku piva mezi lepší lidi. Během dne jsme se s bratrem hádali o to, komu přísluší dělat panskou a komu nepanskou práci. Při tom zůstaly neudělány obě, až na podpisování směnek, které bratr jakožto firmant či šéf podpisoval s velkou obřadností a okázalostí…“

Blížila se katastrofa. Tomáš je až nepříjemně upřímný:

„Tak to šlo od podzimku až do jara. Na jaře se naše zaměstnání změnilo jen v tom, že bratr nepodpisoval již nových směnek, protože nebylo již úvěru, ale zato podpisoval prodloužení splatnosti starých, protože nebylo je čím platit. Koncem léta ztratili věřitelé povinnou úctu dodavatele k zákazníkovi. Hrozili nám žalobami. Přišly žaloby, ba i exekuce. Přerovské záložně zastavil jsem veškeré zboží, které bylo naším majetkem za 800 zlatých, a zaplatil ty nejhorší věřitele, kteří nás již tahali za nohy, aby nás uvrhli do bídy a ponížení… Měli jsme přestat být továrníky.“

Poslední věta má nádech ironie, nezapomeňme, že text psal Tomáš o mnoho let později, když už věděl, že kritické údobí překonal. Ale tehdy mu hej nebylo.

„V tu dobu bratr nastupoval tříletou vojenskou službu. Když jsme si uvědomili, že těch směnek běhá po světě ještě za 8 000 zlatých a vedle toho že je ještě několik tisíc zlatých dluhů nesměnečných, kdežto majetku asi za 100 zlatých, řekl mi bratr, abych ohlásil konkurs a odejel. Když nebyly zaplaceny další směnky, otevřela se nade mnou pekelná brána. Všichni lidé, ale zejména věřitelé, počali konat spravedlnost. Řekli mi docela otevřeně, co si o nás všech již dávno mysleli, ještě pokud jsme byli pány. Bylo patrno, že jim záleží na tom, abych jim docela porozuměl… Přestal jsem chodit do panské společnosti, vlastně do hospod, a měl jsem tak čas přemýšlet více o životě. Počal jsem počítat, kolik vydělám, když každou volnou chvilku využiji k práci, třeba k té opovrhované dělnické-nepanské.“

Opět mírná ironie.

V době, kdy vznikal tento text, si ji Tomáš už mohl dovolit, viděl tehdejší situaci z nadhledu. Je ovšem faktem, že jako mladíček opravdu toužil „být pánem“. Bílá košile, čisté ruce bez lepidla – tak vyhlížela jeho tužba. Dělil lidi na pány a nepány. A dělalo mu dobře, když mu někdo říkal „pane továrníku“; prostě hrál si na pána. Proto tím horší pád, když po roce samostatného podnikání trojice zjistila, že je na dně. Antonín volil nejjednodušší cestu: chtěl ohlásit konkurs. Sestra Anna plakala. Tomáš konkurs odmítl a začal se rvát:

„Brzy si mne práce podrobila celého. Všechno požehnání mého života počalo se tohoto dne. Pochopil jsem svoji pošetilost v napodobování lenošných lidí, ať pánů či nepánů. Vykonáváním všech dělnických prací našel jsem cesty, které vedly k úspoře materiálu i k zjednodušení dělníkovy práce… Suroviny nosil jsem na zádech z otrokovického nádraží od půlnočního vlaku, deset kilometrů od Zlína. Do rána jsem s jedním dělníkem nakrájel materiál a ráno vydal dělníkům. Dělníci pracovali ve dne v noci, až bylo dílo hotovo. Pak zase dělníci vyspávali a já jel v noci odvézt zboží, dovézt novou surovinu a i peníze na výplatu… Sestra si (často) poplakala, že není již týden v domě chleba ani úvěru, protože se na pekaře několikráte zapomnělo… Na vánoční svátky bylo třeba více peněz pro dělníky. Sjezdil jsem celé tehdejší Rakousko, abych vybral peníze za dodané zboží od drobných odběratelů. Bylo mokro a já byl téměř bos… Když jsem přicházel ke Zlínu, vlastně běžel, protože boty už neměly spodků a bylo zima, doháněl jsem lidi táhnoucí se již na jitřní.“

Se zadostiučiněním psal Tomáš tyto věty, vzpomínal, jak spával „někdy na lavici III. třídy ve vlaku“, jak koncem roku dělal inventuru a vypadalo to už nadějně. Antonín byl na vojně a Tomášovi to nevadilo.

Anna, Tomáš a Antonín Baťovi, zakladatelé podniku

„Sám jsem nakupoval materiál, sám jej pořezal nebo stříhal, sám rozdělil mezi dělníky, sám přijal a prohlédl pár po páru, sám vyplatil dělníky, sám provedl všechno knihování a vyúčtování… Moje zručnost dostoupila takové míry, že jsem dovedl sám během soboty obsloužit sto dělníků na celý týden, posoudit jakost jejich práce, odpočítat párek bot po párku, vydat jim novou práci na příští týden, zaknihovat přijatou a vydanou práci do knih každému dělníkovi zvlášť… vyúčtovat a vyplatit jim mzdu a vyúčtovat a zaknihovat veškeré záležitosti týkající se odběratelů, dodavatelů a vůbec všechno, co s výrobou nebo prodejem souviselo…“

Dluhy tály, za čas se na ně bude vzpomínat jako na loňský sníh. Dřel, dřel, dřel, ale mělo to úspěch. Zlínští sousedi, nejen ševci, sledovali Tomášův boj zpovzdálí, jeho zápal a zaujetí získávaly sympatie. Minulo jaro 1896, za pár dní bude léto a Tomáš opět sedá ke stolu a počítá. Anna se bojí zeptat, ale vidí jeho tvář a je jí dobře. Už zase bude moci chodit k pekaři, do koloniálu a k řezníkovi. Když vstal a zaklapl účetní knihu, řekl asi něco vlídného. Třeba ji chytil do náruče, třeba se jeho radost projevila jinak, nebyli jsme při tom. Ale protože nevěděl, co ho čeká druhého dne, byl toho večera šťastný a spokojený. Konečně bez dluhů… A vybabrali se z toho sami, on a Anna, nepotřebovali ani Antonína, kdepak asi teď slouží na vojně… Vzpomene si vůbec na jejich dílnu?

Odehrálo se to vše jako v nějakém dramatu, jako na jevišti. Začátkem léta 1896 přišla totiž zpráva – vzpomíná Tomáš – „o úpadku firmy Koditsch a spol. ve Vídni. První den jsem jí nepřikládal významu, jenom jsem litoval otce, věda, že bez rozmyslu podpisoval této firmě směnky, jak jsme to činili před rokem my, vlastně bratr. Já měl s firmou Koditsch vše v pořádku, a když bratr jednou mi sdělil, že firma žádá, abych jí podepsal nějaké směnky s ujištěním, že si je jako vždy sama vyplatí, zakázal jsem mu směnky podepsat. Mimo to bratr věděl, že od firmy více nekupujeme.

Druhého dne jsem obdržel od bratra dopis plný zoufalství, že se přes můj zákaz nedovedl ubránit naléhání jednoho ze společníků firmy, který mu vyčetl všechny laskavosti, které firma prokazovala otci i nám, a který ho ujistil, že pan Tomáš, tedy já, se nikdy o těch směnkách ani nedoví. Směnek podepsal prý za 20 000 zlatých. Ohlédl jsem se ustrašeně po dveřích, jestli jimi nevcházejí exekutoři. Vyběhl jsem na chodbu, kde stálo kolo, a už jsem ujížděl k Uherskému Hradišti…“

Rozčilení ho tak přemohlo, že zapomněl doma ve Zlíně klobouk, vrátil se, neboť klobouk patřil podle jeho představ na hlavu fabrikanta.

Byl však ještě fabrikantem? V Hradišti znal advokáta Dr. Konečného, dlouho do noci seděli bez večeře, bez světla a probírali všechny eventuality. Tomáš poznamenává: „… byl tu paragraf, který prohlašoval směnky podepsané aktivním vojákem (tedy v prezenční službě) za neplatné, ale byla tu živnost, připsaná na bratrovo jméno.“

Ještě v noci odjel Tomáš narychlo do Vídně. Zjistil na vlastní oči situaci, je zbytečné hořekovat nad rozlitým mlékem.

„Ve Vídni jsem se zavázal Koditschovým věřitelům zaplatit bratrovy závazky.“

Firma starého Antonína Bati padla, byla zruinována. Co čeká „továrničku“ (měla čtyři zaměstnance, z toho dvě ženy) synů Tomáše a Antonína? Ten sloužil na vojně, bylo mu hej, zatímco Tomáš prožíval peklo. Jedno slovo se mu stále vracelo, ve dne v noci, slovo jednoslabičné: krach.

Jeho dubnová povaha nechtěla ustoupit, „beran“ je zvyklý se prát. A jít za svým cílem, třebaže je daleko.

3.

Buďme struční. Tomáš Baťa v téhle dramatické zkoušce svého života obstál na výbornou. Dluh byl obrovský a Tomáš pochopil, že normální cestou, tedy konvenčními, tradičními přístupy ho nezdolá. Je třeba přijít s nějakým nápadem, je třeba…

Pravda, vymyslel určitá zlepšení výroby, ale to byly kapičky do moře dluhů. I Anna přemýšlela, dlouho do noci počítala s Tomášem úsporná opatření, museli by být živi snad sto let, aby se pohledávky umořily. A pak se to stalo: kdy se objevil ten nápad v jeho hlavě, není nikde zaznamenáno, třeba mu popud dala Anna, třeba na to přišel sám: zastaralou kolekci bot, kterou vyráběli, je třeba změnit. Místo drahé kůže budou šít boty z plátna!

Nesmysl? Jen zdánlivě. Textil je lacinější, a bude-li mít bota koženou podešev, vydrží. A bude i s elegantní koženou špičkou… Stručně pojmenováno: lehká plátěná obuv. Jen Baťa ji vyrábí, kupujte Baťovu plátěnou obuv! Senzace pro celé Rakousko-Uhersko, kdopak to kdy viděl, přicházely objednávky z Haliče, z Prahy, z Vídně.

Nevydrží, ta bota se rozpadne, věštili sýčkové-konkurenti, trvající na osvědčených kožených vzorech.

Tomáš Baťa pochopil, že na tuhle výrobu potřebuje stroje, bez nich se plátěná obuv nedá vyrábět. Jel tedy do Prahy, jel do Německa, ve Frankfurtu nad Mohanem nalezl, co potřeboval. Stroje, stroje… Sice musel koupit ty na ruční pohon – ve Zlíně nebyl ani parní stroj, ani elektrárna –, ale i na nich mohl velkou vídeňskou objednávku s úspěchem vyřídit. Světlo světa spatřily první „baťovky“.

V roce 1897 poplatil všechny dluhy.

V roce 1898 byl už aktivní o deset tisíc zlatých. Na přelomu století aktiva dosáhla třiceti tisíc.

Postavil svou první budovu. Poprvé zaměstnal asi 40 dělníků a 20 šiček. Zatímco na začátku vyráběli kolem padesáti párů denně, počet stoupal. Strhl se i zápas o komín. Tomáš nezapomněl, co kdysi prorokoval starý otec o svých synech: že jejich ševcovská fabrika bude mít jednou komín. Jako panské cukrovary… Nyní nastal ten okamžik: jeho tovární budova měla nejen dvacet metrů délky a šířku deset, ale i velká okna ve střeše a vysoký plechový komín! Baron Haupt, který kdysi zbohatl na textilu a šlechtictví si koupil, teď na zlínské radnici protestoval. Radnice mu vyhověla – komín musí dolů, ohrožuje okolí. Baťa nesouhlasil. A protože byl mužem činu, začal jednat v blízké obci Prštné, zda by tam nemohl zakotvit. Našel tady podporu, dokonce mu obec nabídla pozemky zdarma, postaví-li zde svou továrnu. Když se to dozvěděli zlínští radní, ustoupili komínu, najednou mohl být vztyčen. A nevadil… Za čas se zvedaly k obloze dokonce tři…

Kdysi před lety, při první krizi podniku, kdy ještě neměl žádný komín a hrozil krach, si Tomáš uvědomil, že potřebují účetního. Poprosil tehdy s bratrem zlínského ředitele měšťanky Cyrila Babičku, jenže jemu se do nesnadné a nelehké bilance nechtělo. A doporučil bratřím, aby se obrátili na mladého učitele Štěpánka. Ten jim tenkrát vyhověl… Pak za čas došlo k Antonínově maléru s podpisem směnek firmy Koditsch – opět zabodoval Štěpánek, který počítal, počítal, počítal… Posléze pověsil učitelování na hřebík a vedl Tomášovi finanční stránku podniku. Spřátelili se… Za čas přišel Štěpánek se zajímavým nápadem: že by rád vložil do firmy 20 000 zlatých, dostane je jako dědictví po rodičích a stal by se tichým společníkem Baťových… Tomáš byl překvapen, inteligentní učitel Štěpánek se mu docela líbil, pro závod by to byla jistě posila. Navíc bratr Antonín vážně onemocněl tuberkulózou, ani pobyt na jihu u moře mu příliš nepomohl, v továrně prakticky nebyl v ničem platný.

Paní Anna Schieblová-Baťová, sestra Tomáše Bati

„Ano, souhlasím,“ řekl Tomáš. Mohl se nyní víc věnovat ševcovině a téměř všechny otázky administrativy přesunul na Štěpánka. Ten se mezitím oženil s dcerou učitele Babičky Drahomírou, hezkou dívkou, která měla sestru Mařenku, zaměstnanou ve fabrice Baťových v pokladně.

Co bylo dál?

Popisuje to rukopis románu Uloupené dílo.

Kdo ho napsal? Jan A. Baťa, mladší Tomášův bratr, přibližně půl století poté (možná i víc), co se příhody odehrály. Pasáž popisující tuto důležitou Tomášovu lásku zní:

„… jednou šel Tomáš kolem oken pokladny a zarazil se. Božínku, kterak to, že si dosud nevšiml, jaké je to skvělé děvče, ta Mařenka Babičkova? Jaksi se jí ostýchal dosud tím více, že to byla Štěpánkova švagrová. Ale nyní ji jako by viděl poprvé.

Byla dobře vyvinutá, hezká, plavých vlasů, krásných modrých očí a líbezných rtů, růžolící a… to všechno viděl až nyní, co dříve neviděl. Líbezná dívčina. Pravda, chodil ku Štěpánkovým do domu a setkával se tam s ní i dříve.

Ale nyní to bylo jiné. Nyní se o ni zajímal, dvořil se jí, žádal si její blízkosti. Mařenka byla nadšena jeho pozornostmi a ráda se účastnila každé příležitosti, kde se mohli sejít.

Když mladí pořádali výlet do Luhačovic – jeli tam dvěma kočáry –, byla v té společnosti jistě jak Mařenka, tak Tomáš. A brzo se začalo mluviti o té možnosti v městě.

Zatím nebylo ničeho. – Až jednou, když šla celá společnost mladých do lesa na jahody, ocitli se Tomáš s Mařenkou sami a ztratili se ostatním. Bylo to už k podvečeru, a když se vrátili ke skupině, byli oba zardělí a šťastní. Ihned po návratu, ještě téhož večera, se Tomáš zeptal učitele Babičky, tedy otce, zda je mu to vhod, aby se o jeho dceru ucházel.

Babička byl spokojen, ba nadšen. To byl zeť, kterého by si přál z celého srdce. – Zůstalo to zatím jenom mezi nimi. Ale Mařenka odešla brzy na to z továrny a sice do ústavu Vesny v Brně, aby se učila vařit a domácím pracem, jak to tehdy bylo v módě v lepší společnosti.

Zamilovaný Tomáš si nechal podle fotografie, kterou od Mařenky dostal, vypracovati od jednoho malíře veliký nástěnný obraz své snoubenky a pověsil si ho na stěnu ve svém pokoji.

Ale jeho známost postupovala pomalu, ač jí všichni přáli. Bylo to následkem překotného běhu událostí, jak se vyvinuly.“

Což vedlo později k tragédii, kdy Tomášova povaha zvítězila nad láskou… Nespěchejme, mezitím se přihodí přemnoho věcí.

Tomáš měl silné sociální cítění, sympatizoval se socialisty, slyšel o Marxovi, o bohatých, kteří vydírali chudé. Souhlasil, aby referenti sociálních demokratů přednášeli ve fabrice, znal – jak později vzpomínal – i verše Svatopluka Čecha; víme z literární historie, že jeho Písně otroka vycházely tehdy v mnoha vydáních. Poctivě věřil, že v jeho případě by se mohlo přihodit, že se továrník stane socialistou. Dnes víme, že v jeho hlavě panoval chaos, budiž.

Tehdy také došel k závěru, že musí bratru Antonínovi předložit chtěj nechtěj listinu, která pozmění jejich vzájemné vztahy. Tomáš později zapsal:

„Viděl jsem, že bych s ním nemohl pracovati, kdyby neuznal plně mé právo na poslední slovo, a proto vyhotovil jsem smlouvu, ve které můj bratr toto právo uznal.“

Prakticky to znamenalo, že továrnu od této chvíle řídil Tomáš.

Pak – bylo to v roce 1904 – se Zlínem roznesla poplašná a pro někoho znepokojivá zvěst, šířila se jako nezkrocená lavina. Neboť Baťovým hrozí asi konkurz, považte, Tomáš uprchl! Třebaže nad továrnou už čnělo několik komínů, Tomáš se ztratil…

Věřitelé z široka daleka se sjíždějí do Zlína a symbolicky buší na vrata podniku, Antonín se v rozpacích obrací na Štěpánka a ten se stává záchranou. Vytáhne všechny účetní knihy, otevře brány skladiště a provází poplašené věřitele továrnou, kde všechno klape jako na drátku.

„Ne, pan šéf opravdu neutekl. Pan šéf odjel se svými třemi nejbližšími spolupracovníky-dělníky do Ameriky na zkušenou,“ vysvětluje Štěpánek a pozoruje překvapené tváře supů-návštěvníků.

Tomáš mezitím vystoupil ze zaoceánského parníku v newyorském přístavu, byl v Americe.

4.

Kolik srdcí zasáhl Tomášův odjezd?

Nejvíce asi Mařenku Babičkovou, cítila se nevěstou a teď má hocha daleko za mořem. Kdo ví, kdy se vrátí, nic nesliboval.

Bratr Antonín byl možná rád, konečně si oddechne od věčného Tomášova poručníkování, udělej tohle, udělej támhle to, to nesmíš, to musíš… Neměl to rád, ale v duchu cítil, že všechno způsobila ta věc se směnkami, od té doby ho Tomáš hlídal.

Účetní Štěpánek měl volnou ruku, využil toho. Později, mnohem později, se stal zlínským Tomášovým konkurentem, postavil si také továrnu na obuv a šlapal Tomášovi na paty. Bezúspěšně.

A co stařeček Baťa, jenž zkrachoval kvůli Koditschovi? Měl ještě rok života, zemřel v roce 1905. Byl hrdý na Tomáše, ačkoli mu někdy nerozuměl. Třeba ta jeho cesta do Ameriky, je nutná? Vždyť fabrika běží a vydělává, proč riskovat někde za mořem? Vypadal jako prorok, vousatý, zarostlý; proroci ovšem nemívají rodiny, Antonín měl pěkně širokou, rozvětvenou… Děti z jeho posledního manželství se mu pletly pod nohy, chtěl ze všech mít ševce. I z toho šikovného Jana, kolik jen mu je let? Starý Antonín Baťa vzpomíná, vzpomíná – ano, Jenda se narodil v březnu 1898, tak tedy šest. I on bude jednou ševcem. Nemůže porušit tradici rodiny.

Jan Baťa, o dvaadvacet let mladší Tomášův nevlastní bratr, má před sebou ohromující kariéru. Teď to pochopitelně ještě neví… Když se narodil, dostal křestní jméno „Jan Karel“. Sděluje to Rodní a křestní list:

„Ze zdejší rodní a křestní knihy Sv. V., list 394 dosvědčuje se tímto úředně, že v obci Uh. Hradiště č. 2, dne jedenáctého března osm set devadesát osm, (číslicemi 11. III. 1898) se narodil a dne 17. března 1898 ve farním chrámu Páně v Uh. Hradišti podle římskokatolického obřadu pokřtěn byl syn JAN KAREL BAŤA.

Otec: Baťa Antonín, obuvník v Uh. Hradišti, syn Antonína Batě, obuvníka ve Zlíně a jeho manželky Marie Šťastovy. Nar. 13. 8. 1844, nábož. římskokatol.

Matka: Ludmila, dcera Jana Hrušťáka, tkalce v Osvětimanech a jeho manželky Marie Berkovy. Nar. 9. XI. 1857. Náboženství: římskokatolické…“ Teď v záznamu následují jména důstojného pána, který křtil, pak kmotrů, porodní asistentky.

Vydal Římskokatol. farní úřad v Uherském Hradišti dne 16. srpna 1938.

Tak tedy vyhlíží „Rodní a křestní list“ Jana Karla Bati…

Okamžik, jak se tam vzalo to křestní jméno „Karel“? Přece po tragické smrti Tomáše Bati, když otěže firmy na celém světě převzal právě tento jeho o dvaadvacet let mladší bratr (měli společného otce, rozdílné matky), se nikdy nepodepisoval „Jan Karel“, ale obvykle „Jan Antonín“ nebo jen zkratkami „J. A. Baťa“.

Vysvětlení podává „Poznámka“ umístěná dole na Rodním a křestním listě. Praví se tady: „Zemský úřad v Brně povolil výnosem ze dne 11. dubna 1939 čís. j. 12 478/III/5 zde zaznamenanému zrozenci změnu jména Jan Karel na ‚Jan Antonín Karel‘. V Uh. Hradišti 15. dubna 1939…“

Proč k tomu došlo? Proč si vyžádal tehdy už všemocný a světoznámý Jan Baťa úřední změnu či doplnění svých křestních jmen? Odpověď je hypotetická: skončila samostatnost, došlo k obsazení naší republiky, vznikl protektorát. Jan Baťa tuší či už ví, že tady nezůstane, že by se mu pod okupantskou nadvládou špatně dýchalo. Zásadně nesouhlasil s přijetím mnichovského diktátu, chtěl, aby republika bojovala. Aby hájila svou svobodu; tehdy došlo k závažné výměně názorů mezi Janem Baťou a prezidentem Benešem, který se mnichovskému rozhodnutí podvolil; budeme ostatně záznam tohoto rozhovoru citovat.

Jan Baťa se chystá do exilu a tehdy si uvědomuje, že musí mít úřední souhlas k tomu, aby si vzal s sebou křestní jméno svého otce Antonína, jenž v roce 1894 vyplatil svým třem dětem z prvního manželství „věno“ a tím jim umožnil založení vlastního ševcovského závodu, zárodku budoucí továrny.

Takže do emigrace neodchází Jan Baťa, mladší bratr zakladatele světoznámé firmy, ale Jan Antonín Baťa, dědic tradic slavného ševcovského rodu, který se zapsal do průmyslové historie světa.

Už jako starý člověk, žijící trvale v Brazílii, napsal své vzpomínky. Jsou uloženy v jeho tamějších archivech, část v Sao Paulu, část v Batatubě, kterou zde založil.

Nuže, poslechněme si úryvek týkající se dětství; má stručný název: Román života Jana A. Batě.

5.

„Z nejútlejšího dětství si pamatuju toho hodně, abych mohl o svém dětství vyprávěti třeba i velmi dlouho.

První roky života strávil jsem v Uherském Hradišti, kde jsem se narodil. Otec Antonín, starý zlínský švec, protrhnuv tu tradičnost senořupů Zlíňáků, kteří se nechtěli hnout ani na krok do světa, odstěhoval se ze svého rodiště do okresního města (Uherského Hradiště), kde bylo sídlo trhů a středisko kraje hospodářsky mnohem silnějšího, nežli byl kamenitý pahorkatý kraj Zlínský.

Říkalo se o Zlínu, že je tu konec chleba a začátek kameňa. Otec ztratil v Hradišti svoji první ženu, jenž byla vdovou po loupežně zavražděném zlínském ševci Bartošovi.

Moje paměť sahá nazpět do roku l902, kdy jsem jako čtyřletý otrhánek z Rybární (z předměstí hradišťského) obzíral celý svět jakožto své království. Ten svět se tehdy prostíral od obzoru, jímž byla hora sv. Rocha na východě, k Mařaticím, až po hrad Buchlov, který ten svět hraničil na západě. Na severu byl omezen Zlínskými horami, jak jsme jim říkali a odkud vždycky chodily bouře jak na obloze, tak i v rodině. Na jihu nebylo konce viditelného, tam to končilo někde u Kostelan, které sice byly na přetřesu při každé veliké vodě, ale které jsem v životě nikdy neviděl. Prý tam také nic není kromě komárů a břehů Moravy.

Otec byl už tehdy dosti starý, kdy si ho mohu pamatovat. Pracoval pilně vždycky s několika tovaryši a k tomu dělal ještě celou řadu jiných výnosných podniků. Jedním z nejdůležitějších byla výroba sodovky… Obchodoval s klobouky, cukrovinkami pro poutě, zejména pro nejslavnější pouť na sv. Cyrila a Metoděje na Velehradě.

Co si mohu (na otci) zapamatovat, byl to zrovna patriarchální zjev. Krásné kudrnaté vlasy, dlouhé vousy, jež měl vždycky krásně navoskované a upravené. Dávaly mu vzhled přísného a tvrdého chlapa. Ve skutečnosti, i když přísný byl, tož byl ale dobrotisko, společensky vtipný a veselý.

S úporností zlínského ševce setrval na výrobě huňatých, vysokých holínek, ačkoli původně odešel ze Zlína proto, aby v Hradišti vyráběl něco jiného nežli huňaté válenky. Nepovedlo se mu to, jak chtěl, a když se vrátil ku své starodávné výrobě, už se jí nevzdal.

Otec jako každý dobrý řemeslník měl své doby vzestupů a úspěchů, krizí a nesnází. Byl neklidný a nikdy – ani ve stáří – nepřestal myslet na to, jak dělat věci lépe, výnosněji, i když toho už vlastně nepotřeboval, neboť v době, kdy si ho pamatuji, byl právě v odbourávání vlastního podniku, v krizi, a marně jej bratři Tomáš a Antonín lákali, aby se do Zlína přestěhoval a pracoval s nimi. Lákali jej i navzdory tomu, že neměli příliš rádi moji matku, jejich nevlastní, jak to obyčejně bývá. Potřebovali starého mistra-otce v novém podniku, kde scházela zkušenost a kde by jim byl mohl dělati skutečně platné služby. Otec nechtěl, i když byl na své syny pyšný, žil si svým životem a chtěl žít ze své práce a nikoliv z jejich. Byl příliš hrdý. A pak věděl o onom nepříznivém poměru, který byl navzdory úsilí mé matky i jeho vždycky napjatý a nevlídný. – Těžko jej snášel na vzdálenost oněch 30 kilometrů, natož aby to chtěl ještě přiblížiti.

Antonín, Tomáš a Anna, všichni děti jedné matky, přezírali moji matku, jež byla vesničanka z Osvětiman, zatímco oni byli zlínská rodina vychovaná ve městě, v Uherském Hradišti. Anna se provdala za správce lukovského panství, a to ji činilo o to více odmítavou k mamince.

Vedle skupiny (dětí) z prvního manželství otcova, byly ještě děti z manželství vdovy Bartošovy, která byla první ženou (mého) otce Antonína Bati. Byly vesměs už dospělé a měly své rodiny, (tedy) v době, kam sahá moje paměť. Po provdání se Anny byla to (právě) jedna z této rodinné skupiny, Josefka, která obstarávala domácnost Tomáše a Antonína (ve Zlíně) a následkem toho měla na ně i na celou rodinu dosti značný vliv.“

Vstupme do textu: Josefka jako dcera zavražděného ševce Bartoše měla s Tomášem, Antonínem a Annou společnou matku. S druhou manželkou starého Bati, pocházející z rodiny tkalce z Osvětiman, s Ludmilou, nebyla tedy pokrevně vůbec spřízněna…

Shrňme genealogické vztahy:

Antonín Baťa (1844–1905) si bere za ženu vdovu Bartošovou, která do manželství přivádí mimo jiné děti i Josefku.

S první manželkou má Antonín tři děti: Annu, Antonína a iniciativního Tomáše, budoucího světového „krále ševců“.

Pak Antonín ovdoví a žení se znovu, opět si bere mladou vdovu, tentokrát z Osvětiman, Ludmilu. I ta přivádí do manželství dítě z předchozího svého svazku, Jozífka – a záhy se dostává do jiného stavu a rodí další potomky statnému, třebaže už postaršímu manželovi: Leopolda, Jindru, Máři – a Jeníka. To pořadí bylo jiné, Jeníka jmenujeme jako posledního proto, že byl nejdůležitější.

Jan A. Baťa pokračuje:

„Zde – u Josefky – odpor proti mé mamince byl největší… U příležitosti návštěvy u synů v domácnosti Josefčině otec zemřel. S otcovým úmrtím nastaly pro maminku a nás děti, které jsme tu byly z tohoto manželství, těžké časy. Mínění, které se vypěstilo o účinku Hradiště a zvláště (chudého předměstí) Rybární na nás, pozůstalé děti, bylo zdrcující. Nebylo nikoho kromě Antonína, který měl na Hradiště příznivou vzpomínku. Tomáš se v tomto ohledu nechal ovlivniti hodně zejména sestrou Annou, která z výše svého postavení pohrdla vším, co bylo v Hradišti a mimo Zlín. Radovala se z toho, že sám hrabě Seileri, majitel statku, který její manžel spravoval, přišel k nim na návštěvu a vyptával se jí na zlínský podnik, který ona pomohla svým kapitálem (v roce 1894) založiti.

Nakonec bylo rozhodnuto, že je třeba donutiti maminku, aby dala nás děti do Zlína k Josefce, když sama do Zlína jíti nechtěla. O Leopoldovi nebylo co jednati, ten studoval poslední dva roky na gymnáziu v Hradišti, a tedy tam nešlo nic dělat. Ale byl tu Bohuš, já, Jindra – a Máří, o kterou se také jednat nemohlo, protože po smrti otcově byla ještě v peřině. O Josefovi, bratru z prvního manželství maminky, nebylo ani řeči. Šlo o nás, kluky Baťovy, ze kterých by ještě něco mohlo být.

Tu začal maminčin boj.

Do Zlína nechtěla, věděla, že tu je prostředí, jež by nebyla s to přemoci. Byla rozhodnuta nepovoliti také ani v tom, aby nás vydala Zlínu. Léta, který tento boj vedla, byla jedinečná ve své úpornosti a strádání. Rodinná rada – a zakrátko se k ní přidal i Leopold, který po skončení studií nastoupil práci v továrně – rozhodla, že my kluci máme žíti a navštěvovati školu ve Zlíně. Maminka rozhodnutá nedati nás, sváděla hospodářský boj o bytí; vedla zbytek závodu papučářského, sodovkářského a cukrovinkářského, co po otci zůstalo… Vyčítala si, že si toho nevšímala už dříve. Že až nyní, když šlo o živobytí. Častokrát nás děti měla k tomu, abychom vzpomínaly, jak otec myslil, odkud bral ty báječné myšlenky, které mu daly možnost vydělávati v tom i onom. Všichni jsme cítili její energii – a s pohlavky i bez nich jsme pomáhali, kde se dalo.

,Zlín‘ si nás děcka předcházel. Každé Vánoce jsme dostali ze Zlína hračky – a i když to byly drobnosti, tož jsme na to nezapomínali a mysleli na Zlín nikoliv jako na nepřítele, ale jako na odpůrce v řeckořímském zápase, který tehdy byl v módě.

Maminka nyní dělala všecko. Pěstovala kozy, aby bylo mléko, a najala si od sousedů k tomu účelu luka za pastviskem.

S Josefem a námi vyráběla sodovku pro pouti a dodělávala všechny zbytky houní a kusy plstí a odpadu, které se tu a tam nalezly. Po čtyři roky zásoby papučí dostačovaly k tomu, aby dávaly jakés takés příjmy, z nichž se při opatrném hospodaření žilo.

Bylo zajímavé, jak všichni ti mužští členové, kteří v rodinné radě byli vázáni nepodporovat maminku, dokud se nepoddá, nalezli jednotlivě vždycky způsob, jak jí něco přistrčit. Vím, že Tomáš jednou přišel se podívat do Hradiště, kde měl (nějaké) soudní řízení a zapomněl u maminky tobolku. Maminka mě poslala do Zlína, abych tobolku vrátil. Spočítala peníze a chtěla, abych přinesl potvrzení, že jsem peníze odevzdal. Tomáš se zasmál, když jsem přijel, a vyptával se mě, jak žijeme. Když jsem se vytasil s tobolkou, prohlásil, že není jeho, že ji našel ve stolku a že patřila otci. Smál se přitom, takže jsem i já – kluk devítiletý – věděl hned, že lže. Tak nezbylo, nežli donést peněženku mamince. Nežli však jsme se rozešli, upozornil mne, že pokud jde o peníze, jsou lidé v rodině divní ptáci a abych tedy o tom nikomu neřekl ani slovíčka.

Maminka peníze schovala do skříně a vždycky, když nebylo čím zaplatit dáňku – tedy daně –, nakonec s povzdechem přistoupila ke skříni a vyndala odtud na ni peníze.

Tomáš se mě (tehdy) vyptával na mnoho věcí. Ačkoliv sám měl zkušenosti, jak se přemáhá bída, zajímalo jej, jak naše maminka bojuje. Odpověděl jsem: Kozy nám dávají mléko a maminka ještě něco strží peněz za tři kůzlata ročně. Vajíčka máme svoje… prodávala kuřata i vejce. Nasadila také husy, takže jsme měli martinskou pečínku zadarmo. Maminka rozuměla tomu, jak vykrmit husu, aby měla kilo jater, na které si Tomáš ještě s pomlasknutím vzpomínal. Já nikoliv, protože maminka je vždycky prodala za zlatku nebo i za víc do hotelu Slunce, kde je vždycky odkoupili. Husám bylo na řece Moravě hej, a tak bylo stále co jíst. Kozám sehnala maminka pašu tím, že měla na bytě inženýry od regulace, kteří jí dovolili, aby je vyháněla na pastvu na břehy nově osázené travou… To když nestačil kousek luk, pronajatý od souseda Hlavičky, který byl ve městě strážníkem.

Tomáš se mě ptal, jak si představuju, že to maminka vydrží ještě dlouho a že přece on má jenom zájem jeden: aby z nás něco bylo. Proto že by přece bylo lepší, kdyby já a Bohuš jsme opravdu šli do Zlína, kde bychom se mohli sžít s novým průmyslovým životem. Prohlásil, že tomu on rozumí – a že maminka, protože je z vesnice, řeší si své trampoty selským způsobem a že ji to ctí. Potom mne vzal s sebou do továrny, a zatímco jsme všechno procházeli, ukazoval mně, jak jinak se teď všechno dělá. Jinak nežli jak to dělal tatínek.

V továrně to hučelo a pískalo a točilo se jako o závod. Bylo to cosi jiného nežli překlidný život v Hradišti, kde jenom občasná jarní nebo podzimní povodeň způsobila nějakou senzaci. Nebo když se někdy trestanci vylámali z vězení, nebo selská rvačka, nebo rvačka rybářů – to bylo jakési vyrušení z klidné hladiny života, jehož všechny dny byly jeden jako druhý.

Tomáš se smál, když viděl, že strkám prsty do sekačky, kde se sekaly podešve, protože mě předtím varoval, že přijdu o prst. Ukazoval mně, jak se dílna zastavuje, byla doba snídaně, prostě tím, že se přesune řemen, který to táhne na řemenici, jedoucí zvolna po hřídeli. Ukázal mně pak i zázrak tehdejší doby – elektriku, jež na reostatu tancovala a tancovala v podobě jisker, jak posunoval zapínač na knoflíkách.

Večer se svítilo u stolu obloukovým světlem, jež zrovna žhnulo do očí. Oproti petrolejce, která vždycky doma (v Hradišti) zaručeně kouřila, to bylo takové světlo, že se mně dělaly mžitky s modrými koly před očima, jako když se (člověk) dívá do ostrého slunce. Přitom stále se mě vyptával na to, čím chci být, čím by chtěl být bratr Bohuš – a smál se Kakošovi, o němž jsem mu vyprávěl, jaký je s ním špás. Kakoš byl Jindra, nejmladší bratr, tehdy asi tříletý, který byl nadšeným milovníkem kafe. Měli jsme každý svůj hrnek, kafák, a Jindra, který tehdy neuměl ještě vyslovovati, říkal kávě ‚kako‘. Tak mu to zůstalo, to přízvisko Kakoš, až do jinošských let.

Tomáš se vyptával na maminku, o které jsem mu mohl říci, že hodně a často pláče, když to na ni dolehne nebo když moc zlobíme. Když jsme vyšli na dvůr a byli tam koně, vzpomněl jsem si a vypravoval mu příhodu, jak jsme v neděli seděli před domem, jak si tam hrály děti v prachu na nábřeží, když se u mostu splašil kůň, obrovský belgičan. Jak chlapi, co byli blízko, Fricek Burda a Polda Doležalů, utíkali před koněm a jak maminka, vidouc Máří a Jindru a jiná děcka hrát si v písku, si uvědomila, že by je už nestačila odvést, popadla smeták a skočila rovnou před koně, hrozíc mu smetákem. Jak se všichni divili, jakou má odvahu a že jí ten kůň nic neudělal, nýbrž překvapeně zapíchl se do země před ní a pak, postaviv se na zadní nohy, obrátil se skorem ve vzduchu a utíkal nazpět… Tomáš to poslouchal a bylo vidět, že se mu to líbí.

‚To by ses měl naučit od maminky, synku. Ona je statečná, to víme…‘

Kdyby nebylo těch peněz, tak bych zůstal ve Zlíně déle, ale měl jsem teď dvojí úkol: dovézt peníze mamince domů – a to tak, že to nesměl nikdo vědět, protože to mně uložil Tomáš a to jsem musel dodržet.

Než jsem ale odjížděl, ukázalo se, že Tomáš jede do Vídně a že tedy pojedeme spolu až do Hradiště. Jeli jsme ze Zlína do Otrokovic ve třetí třídě a odtud mne Tomáš vzal do druhé třídy, kterou pokračoval do Vídně. Bylo to báječné. Ta druhá třída měla taková měkká sedadla a nad tím velikánské, leštěné, žluté nosiče na zavazadla. Sedělo se jako na dívané, co měli ve Zlíně v salóně, kam jsem si nesměl sednout, když to Josefka viděla. Zatímco zlínské byly ze sametu, tady byla sedadla potažená kůží. Tomáš si něco pobrukoval, když jsme jeli přes Napajedla; tam jsme se spolu smáli hlouposti, kterou označili nádraží dvojjazyčně: Napajedla – Napagedl. To ‚Napagedl‘ bylo tak směšné, tak hloupé, že jsem to nemohl pochopit.

Skorem ještě hloupější ale bylo Babitz čili Babice. Tomáš po mně loupl očima a řekl: ‚Nauč se myslet si, co chceš, ale říkat co nejmíň. Zejména když jsou to věci, na kterých sám nemůžeš nic změnit.‘

Ve Starém Městě jsem vysedl a Tomáš mně dal ještě korunu, abych se svezl se starým Šnajdrem, drožkářem z Rybární, bydlel za naším domem. Ze Starého Města je to asi čtyři až pět kilometrů daleko a bylo podvečer. Šlapal jsem hezky pěšky a korunu si nechal v kapse. Jenom jsem se bál, aby se Tomáš nezeptal Šnajdra, až přijede, jestli jsem s ním jel, jak nařídil. Co by si pomyslel, kdyby starý Šnajdr řekl, že ne? Když jsem docházel ke staroměstské škole, přihrčel kočár, na němž míval Šnajdr seno pro koně. Když přejel, vyskočil jsem si na kočár a svezl se zadarmo. Sice mne asi dvakrát trochu šíbl, když kluci na návsi spatřivše mne začali křičet ‚za kočárem, za kočárem!‘. Ale to nebylo zlé.

Nám klukům se z Hradiště nechtělo. A zejména ne z Rybární… Ve Zlíně to bylo takové upjaté, jaksi jiné. Pravda, byly tam třeba krásné koberce, ale nesměli jsme si na nich hrát. Byl tam divan, ale bylo zle, když jsme si na něj sedli. Byl tam kočár, ale mně bylo v kočáře vždycky zle, protože jsem musel sedět proti jízdě a můj žaludek to nesnášel. A na panství se muselo mluvit hodně německy, a to mně nešlo, protože jsem německy nerozuměl. A takovéto ‚kystihand‘ se mně z duše protivilo.

Ve Zlíně bylo mnoho co vidět. Nejzajímavějším z celé továrny byl topič Šafránek, který mně vždycky vyhrožoval, když jsem tam přijel, že mě hodí do ohniště pod kotel. Nebo třeba tam byla taková zajímavá věc jako, vytahovadlo‘, výtah. A prosím, já jsem na něm nesměl jezdit. Kdykoliv jsem se přitočil blízko výtahu, někdo mně dal vždycky pohlavek, ještě nežli jsem se dostal k tomu, abych si na něm zajezdil.

Maminka nechtěla i my jsme nechtěli přijít o svou svobodu a nechat se spoutati do okovů, které nám ve Zlíně hrozily.

Tož jsme přemlouvali maminku, aby se nepodala, do Zlína nešla a my tam nemuseli.

Ve Zlíně jsme byli ‚Baťovi‘, a to ukládalo jakési povinnosti a bralo to člověku svobodu.

Ale ze Zlína naléhali, aby buďto do Zlína přišla i s námi, nebo aby nás poslala samotné na vychování k Josefce.“

6.

Tomášův život v Americe, kam přibyl na zkušenou v roce 1904, nebyl jednoduchý. Ocitl se ve zcela jiném světě, než na jaký byl zvyklý. Nikdo ho nenutil, aby sem jel, měl doma zavedený závod, mohl ho v klidu pomalu rozšiřovat, zvelebovat – zatím se vydal do nejistého. Kdo mu tehdy rozuměl?

Nevěsta Mařenka Babičková ne, stejně tak bratr Antonín. Ani otec se nestačil divit, co to Tomáše jen napadlo… Ten později poznamenal:

„V roce 1904 kouřily již tři plechové komíny. Kupovali jsme malé, staré parní stroje, které pracovaly špatně, a bylo třeba pořídit novou, řádnou hybnou sílu a novou, velikou tovární budovu a další odborné stroje. Nedůvěřoval jsem svým vědomostem získaným prací a cestováním v evropských zemích, abych se mohl pustit do tolika nových věcí. Odjel jsem téhož roku ještě se třemi svými mladými dělníky do Ameriky. Tam jsem nalezl mnoho krásného a nejlépe se mi líbil tamější člověk…“

Bylo mu osmadvacet let.

(Mladšímu nevlastnímu bratru Janovi šest let, zatím si hrál v předměstí Uherského Hradiště a netušil, kam se vypravil Tomáš; ten Tomáš, který ho chtěl mít u sebe ve Zlíně, aby z něho udělal pořádného ševce-spolupracovníka. Až dozraje čas…)

Tomáš byl nadšený přívrženec strojů, pochopil, že v nich spočívá budoucnost. Proto kdysi – sice podvědomě – utekl do Prostějova k firmě Färber, kde se dělaly stroje, aby se tu něco naučil… Proto v okamžiku, kdy mu hrozí krach „dík“ směnkám, které podepsal bratr Antonín, hledá řešení a nalézá ho v koupi strojů ve Frankfurtu nad Mohanem; právě jen dík těmto strojům vyřizuje velkou objednávku z Vídně na plátěné boty a zachraňuje se…

V Americe chtěl hledat vhodné stroje, které by umožnily ševcům v dalekých Čechách zrychlit výkonnost. Napadlo ho to v Anglii; tehdy tam zajel kvůli „sandálovým bokům“, které se vyráběly skoro jen tady. Viděl tu obrovské dýmající komíny, fabriky obuvnické, některé zaměstnávaly až pět set dělníků… Pochopil, že zatímco výroba obuvnická je v Rakousko-Uhersku o padesát let za Německem, je zdejší anglické tempo zas o padesát let před Německem. Setkal se tady s Vídeňákem, který se tu usadil, a ten mu vyprávěl o Americe. Tomáš ani nedýchal. Je něco takového vůbec možné? Prý je tam naprostá volnost a svoboda podnikání, a ta technika… Daleko před Anglií. Vrátil se do Zlína s jedinou myšlenkou: musí jet na zkušenou do té Ameriky.

Koho vzít s sebou? Nevlastní bráška Jeník je tuze malý, třeba až povyroste, potom proč ne, teď dostanou příležitost tři jeho nejlepší zaměstnanci… Bylo mnoho závisti, přemlouvání a dohadování, kdo pojede. Nakonec se rozhodl pro strojníka Lízala, dobrý chlap, Tomáš se u něho vyučil jeho řemeslu. Druhým byl prodavač-švec Hynek Oksner a třetí modelář-svrškař Naiman, ten sice vypadal, že nepobral všechnu krásu, byl šikmooký a šilhal, pracovat však uměl.

Ti tři vyjeli 25. srpna 1904, Tomáš že přijede za nimi, měl ještě cosi ve Zlíně na vyřizování, sejdou se u Vlčků v New Yorku.

Starý parník Blücher severoněmeckého Lloydu překonal Atlantik s námahou a pořádným chvěním, Tomáš si zakazoval podlehnout mořské nemoci. Třebaže ho žaludek neposlouchal, Tomáš mu nedal šanci: jedl – zvracel – jedl… pořád dokola. Když pak konečně zahlédl, napolo skloněn nad starým lavorem, sochu Svobody, oddechl si. Singrův mrakodrap o 47 poschodích vzbudil jeho úctu, tehdy začal velebit lidskou práci, velkolepé, velkolepé, opakoval si a hledal, kde má nastoupit na zvýšenou dráhu a zajet na východní 72. ulici.

Cedulka s Vlčkovým jménem na dveřích Tomáše uklidnila, to, co spatřil uvnitř, ho rozčílilo: jeho tři druhové seděli u bečky piva a mazali karty.

„To snad není možné,“ vykřikl.

Během cesty Atlantikem si připravil 688 otázek, na které musí tady společně s nimi nalézt odpověď, vždyť je to prý země zaslíbená – a oni místo toho, aby se o něco zajímali a starali, si klidně popíjejí jako v nějaké zlínské hospodě. A mají už v hlavě.

Oksner se mu snažil vysvětlit, že tady v New Yorku nejsou žádné továrny na obuv, Vlček mu přikyvoval, má pravdu, pane Tomáši. To byste museli do Massachusetts nebo do Maine, to jsou státy, kde byste ševce našli…

V Baťově rukopise Uloupené dílo se říká:

„Tomáš vyřídil pozdravy z domova od příbuzných, odevzdal od nich dopisy, pozdravil se s dětmi Vlčkových a mezitím přinesl Oksner jízdní řád, pro který ho poslal Tomáš. Ten nalezl vlak, zjistil si od Vlčka adresu krajanů v Bostonu a řekl, aby si sbalili své věci, že se v půl desáté večer odjíždí.

‚Ale proboha, přece nepojedete včil v noci, sotva jste slezl z lodi…‘ žasl překvapený Vlček. ‚Máme tady pro vás připravenou postel a přijdou krajani a uděláme si veselý večer, oslavíme to…‘

‚My jsme nepřijeli oslavovat, nýbrž pracovat, pane Vlčku. Nehněvejte se. Až pojedeme domů, snad se tu budeme moci zastaviti a pobaviti se, ale teď máme už zmeškáno mnoho dnů, musíme jeti po práci,‘ omlouval se s největší srdečností Tomáš, poháněje ostatní, aby se vzchopili a šli.

‚Vy jste načichl tou Amerikou, jenom co jste vstoupil na americkou půdu… Time is money,‘ citoval Vlček půl zklamaně, půl obdivně. Když odešli, zahvízdl si: ‚Tož včil tomu rozumím, proč to ve Zlíně ide a proč sa Zlín rozmáhá. To je hotový tajfun, ten pan Tomáš…‘“

Časně ráno přijeli do Bostonu a pustili se hned za krajanem Bartošem, na něhož měli adresu. Byl zaměstnán v jedné z nejlepších tamějších továren Toma G. Planta. Když Bartoš přišel v poledne domů, byl překvapen – najednou tolik krajanů… ale pak vyprávěl, vyprávěl o amerických továrnách, o odborech, o dělnících.

„Tady v Bostonu to není to pravý, musíte jet do Lynnu, to je ševcovský město. Není daleko…“

Tomáš pokývl hlavou: „Pojedeme do Lynnu.“

Večer tam byli. A žasli. V životě si nic podobného předtím neuměli představit. Město, kde asi 250 továren a továrniček vyrábí obuv. I ta nejmenší zdejší fabrička byla obrovská proti té Tomášově ve Zlíně. První dny jako by ztratili sebevědomí, rozměry zdejšího průmyslu byly nad chápání lidí přicházejících ze Zlína. Skupinka se ubytovala u krajana Berky, ten měl rozlehlý dřevěný dům a šikovnou panímámu ze Slovenska, hospodyně to byla, jak se patří. Už dříve si Berkovi přivydělávali tím, že poskytovali podnájem dělníkům ze zdejších továren, od nynějška měli další čtyři poctivé strávníky. Tomáš dostal malinkou komůrku; Oksner, Naiman a Lízal měli větší světnici v podkroví. Během týdne sehnali si ti tři práci. Berka jim pomohl získat levný pracovní oblek, v plechovkách si nosili jídlo do práce jako všichni Američané, jenže v Lynnu v té době vlastně „opravdového“ Američana abyste hledali ve dne s lampou. Pracovali tu Italové, Rusové, Poláci, Slováci, Španělé, Němci, Litevci, Maďaři a především Irové. Z nich ze všech teprve obrovský americký tavicí kotel udělá Američany, nyní švitořili svými jazyky, spojovala je hrozná angličtina, kterou ještě neovládali – a pak touha pracovat. Nikdo se nestyděl za svou práci. Tomáš si s údivem zaznamenal:

„V Americe jsem nalezl mnoho krásného a nejlépe se mi líbil tamější člověk. Ten si nelámal hlavu předsudky o čestnosti nebo nečestnosti práce… Prodávání novin po ulicích bylo dost dobré zaměstnání pro synka nejvyššího úředníka, jak pro synka milionáře, tak pro synka dělníka. Nebylo studentů-pánů. Tam bylo vidět jen vyhrnuté rukávy a radostnou práci. Již šestiletý synek zdál se otci dosti velký, aby směl tvořit své vlastní jmění, aby o něm směl sám rozhodovat. Vedl ho k samostatnosti. Neměl pociťovat otcovu převahu. Měl se cítit rovnocenným občanem. Já obchodník, ty obchodník a naše šikovnost se rozezná podle toho, kdo více vydělá. Otci září oči, když slyší o synově novém dolaru – a syn je hrdý na svého otce za každý jeho nový úspěch. Tyto vlastnosti se přenášejí z rodiny do veřejnosti…“

Celá ta atmosféra naprosto vyhovovala Tomášově povaze. Vždycky večer si sedl a poctivě zaznamenával odpovědi na svých 688 otázek, které si sem přivezl. Dokonce mu přibylo dalších 70, které vznikly na základě toho, co zde viděl.

„Duše amerického člověka není spoutána pochybnostmi, smí-li jednotlivec hromadit jmění.“

Strojník Lízal dostal místo u Skota McLeasleyho, v jeho strojírně. Denně pěl chválu na organizaci práce, na to, co šéf zná a jak umí všechno řídit. Večer to vždycky vyprávěl Tomášovi, který poctivě zapisoval každou informaci. I Naimanovi a Oksnerovi přikazoval, aby pracovali s otevřenýma očima. Měli se především zajímat o organizaci práce, jak se rozděluje v dílnách. Jak jsou vypláceni lidé, znáti systém úkolů… Jak vypadá skladiště polotovarů, „kalkulační způsoby, systém postupů výrobních, točení kopyt, šicí bedničky, vozíky pro materiál, dráty na zavěšení průvodních listů zboží ve výrobě – a stovky jiných drobných a zajímavých výrobních tipů…“

V Lynnu bylo vše zcela jiné než ve Zlíně. Existovala tu řada podniků, které měly nepřímou souvislost s pravou výrobou obuvi, jedna továrna se například specializovala jen na vysekávání podešví, stelek, opatků a jejich zpracováním, jiné dělaly další dílčí práce. Jedna tiskla tiskopisy, které se používaly v těch dalších 249 fabrikách, jiná vyráběla bedny pro hotové zboží. Existovala tady i silná odborová organizace UNIE, která se Tomášovi tuze zamlouvala, pomáhala přece továrníkům řešit jejich problémy. (Tu druhou stránku Unie si Tomáš nepřipouštěl – nebo ji nepoznal v celé nahotě: že Unie bojovala za práva svých členů… A mnohdy proti vůli majitelů.)

Tomáš si zaznamenal: „Zručnost dělnictva byla ohromná. Docilovali u některých strojů desetkrát větších výkonů nežli naši dělníci.“

Věděl, že celá cesta bude mít smysl, jestliže na vlastní kůži pozná vše, co americký způsob výroby poskytuje. A tehdy poprvé pocítil náraz zdejší reality. Zatímco tři jeho kamarádi – vlastně to byli jeho zaměstnanci, kterým poskytl tuto možnost a zaplatil jim sem cestu – obdrželi práci během jednoho týdne, on sám se dostal do potíží, s nimiž nepočítal. Fascinovala ho obratnost a rychlost zdejších dělníků…

„… a chtěl jsem také na svém těle pocítit obtíže takových vysokých výkonů. Z domova jsem měl veliké mínění o svém umění. Byl jsem přesvědčen, že dokáži pracovat zručně na všech obuvnických strojích, ale v Americe mi toto vědomí nadělalo mnoho škody.

Na otázku, jakou práci umím, odpověděl jsem pyšně, že všecky. Úsměv na tváři příjemce dělníků a zamítavé ‚nepotřebujeme‘ bylo odpovědí, kterou jsem si dlouho neuměl vyložit (vysvětlit). Až přece jsem se dostal alespoň tak daleko, že jsem byl postaven do řady uchazečů a zkoušen z jedné práce, pochopil jsem oprávněnost pohrdavého úsměvu příjemce; pochopil jsem, že za celý život nebyl bych s to naučit se všem pracím tak dokonale, jak byly již tehdy v Americe požadovány.

Nějaký čas jsem pracoval protekcí svého domácího Berky v nějaké špatné továrně v Lynnu. Chtěl jsem se postavit na vlastní nohy. Těžko se mi hledala práce. Kdo byl v práci, vstával před sedmou hodinou. Kdo práci neměl, vstával již v pět hodin i dříve, aby před započetím práce byl již u vrat odlehlých továren…“

Tomáš vzpomíná, jak neúspěšně se pokoušel „s vyhrnutými rukávy“ uspět „u některého stroje při zkoušce. Mistr upřeně sledoval mé výkony. Nemusel jsem se dívat na jeho tvář, abych z ní vyčetl svůj osud. Řekl mi to výsměch ostatních uchazečů čekajících za mnou s vyhrnutými rukávy na můj neúspěch. Nečekali dlouho. Takových zkoušek podstoupil jsem denně třeba dvacet a za týden šestkrát tolik. To skličovalo moji mysl…“

Mladý muž postupně chápal, že mu není nic platné zlínské „všeumělství“, tady se chtěl specializovaný výkon. K tomu pomáhaly moderní – na tu dobu moderní – stroje, o jakých se v Evropě nikomu nesnilo. Když jednou opět neuspěl, na zpáteční „cestě jsem si řekl, že nebudu jíst, dokud nedostanu práci. – A dostal jsem ji… z bezcenného člověka stal se rázem šlechtic. Z rukou visely cáry, ale hlava seděla pevně na svém místě.“

7.

Po více než roce se vrátili do Zlína. S hlavami plnými dojmů, zkušeností, zážitků. Tomáš si přivezl i plány nové tovární budovy, dostal je zdarma od jednoho zdejšího továrníka, který měl „už postaveno“, a navíc se mu líbila Tomášova odvaha.

Doma čekalo několik problémů. Předně stále nebyla vyřízena otázka jeho hradišťských sourozenců, tedy po otci sourozenců. Chtěl je mít ve Zlíně a dát jim pořádnou výchovu, nevlastní matka Ludmila, ať se snažila sebevíc, na ně nestačila. Říkal si jejich jména – Bohuš, Leopold, Jindra, Jan – který z nich bude jednou nejenergičtější? A nejschopnější? Vzpomínal i na otcovy věty nedlouho před jeho smrtí, kdy mu v důvěrné chvilce řekl:

„Tomášu, víš, kdybych zemřel, chtěl bych, abys ty byl poručníkem chlapcom… abys je vzal do prádla a udělal z nich neco… budú ti dobří pomocníci, až dorostú a nevím, možná, že nekerý sa bude hodit aj za tvého nástupca, až sa ti brada roztřase, jak sa třase včilkaj už mně…“

Matka Ludmila už tehdy nesouhlasila, ale otec nedal: „Nechceš jít sama do Zlína, už jsme se o to nahandrkovali dost. Ale děcka půjdú, tak to ustanovuju já a tak to bude.“

Zakrátko zemřel, Tomáš se stal poručníkem, ale sourozenci se stále do Zlína nestěhovali, jeho nevlastní matka je zdržovala v Hradišti. Musím to konečně rozseknout, říkal si teď Tomáš, z něhož se stal v Americe ještě rozhodnější člověk, než byl před odjezdem.

Druhá záležitost, která ho čekala po návratu, byla velice trapná a nepříjemná. Než odjížděl, zasnoubil se s Mařenkou Babičkovou; z Ameriky jí psal, vzpomínal, dokonce i básničku na ni napsal. Měl k literatuře zvláštní vztah, příliš o tom nemluvil. Znal Tolstého a v první etapě svého života mu dost podléhal, znal Obrazové dějiny národa českého, znal dobře dílo Svatopluka Čecha, v devadesátých letech se stala jeho sbírka Písně otroka četbou i Tomášovou, později připomínal, že „Lešetínského kováře a Písně otroka znal jsem zpaměti“ – a současně odebíral Masarykův časopis Čas. Masarykovo úsloví „Kdo pije, nemyslí, kdo myslí, nepije“ se stalo i Baťovým motem, které později tvrdě uplatňoval ve své továrně… Ale vraťme se k poezii: po jeho tragické smrti se našla v pozůstalosti jeho poezie, báseň Jsem seveřan. Když byl v Americe, napsal – jak jsme poznamenali – i verše na svou Mařenku… Jistě to nebyly uhlazené strofy jako od jeho oblíbeného Čecha, hovořily prostě a srdečně o Tomášově vztahu. Nyní je New York už minulostí, staví ve Zlíně velikou a moderní tovární budovu, vše rozbíhá kolosálním tempem – a tehdy ho navštívil MUDr. Gerbec, jeho osobní lékař.

„Tomáši, vy chodíte do rodiny Babičkových?“

„Ano, chci si Mařenku vzít. Jen co se dostanu z těch starostí se stavbou fabriky.“

Gerbec v rozpacích mlčel, pak se rozhovořil. Těžko může někdo rekonstruovat jejich tehdejší rozmluvu, známe jen její výsledky. Poněvadž Babičkovi věděli, že Gerbec je Tomášův lékař, zavolali k Mařence jiného místního lékaře, Dr. Krále. Diagnóza zněla krutě: Mařenka má tuberkulózu hrtanu a kromě toho nikdy nebude moci mít děti. Ve svém životě prožil už Tomáš mnoho krušných chvil, tahle však byla nejhorší. Utekl do lesa, jeho nejbližší měli strach, že si něco udělá. Až téměř k ránu ho nalezl Dr. Gerbec… Hovořil jako farář, jako panáček… Tomášova sestra Anna dostala za úkol vše prošetřit, nepátrejme po podrobnostech. Tomáš pak zašel za Babičkovými, byla to hrozná návštěva. Plakala Mařenka, i Tomášovi vyhrkly do očí slzy, stejně tak starému řídícímu učiteli. Pouze matka Mařenky soptila… Celý Zlín se rozdělil na dva tábory, když se spor dostal na veřejnost. Tomáš chtěl mít děti, chtěl mít nástupce… Co dělat? Jak se zachovat? Jeho spolupodílník Štěpánek, manžel Mařenčiny sestry, který by se stal Tomášovým švagrem v případě jeho svatby, požádal, aby dostal ihned vyplacen svůj podíl, a založil vzápětí ve Zlíně konkurenční obuvnický podnik. Babičkovi žalovali Tomáše, soudní jednání se táhlo, část zaměstnanců továrny odešla ke Štěpánkově firmě, stávkovalo se… Babičkův advokát přinášel k soudu intimní doklady o jejich vzájemném vztahu, celým městem putovala sentimentální informace, jak se Mařenka po Tomášově rozhodnutí zhroutila a omdlela na jejich zahradě, kde ji našel její otec… Zlín měl o čem hovořit, Babičkovi žádali po Baťovi náhradu za zkažený sňatek.

Zkraťme to: Tomáš se dohodl se starým Babičkou, otcem Mařenky, že jí dá 40 000 zlatých korun; tolik musela mít na věně nevěsta kteréhokoli rakousko-uherského důstojníka.

Definitivní tečku ( jenže co je „definitivní“, když srdce bolí?) udělala smrt Tomášova otce.

Jan A. Baťa vzpomínal: „Otec byl vykoupán, oblečen do svátečních šatů a uložen na posteli, kde zemřel. V ponožkách a se zkříženýma rukama na prsou, do kterých mu kladli barevné svaté obrázky. Jeník seděl na stoličce a díval se na tatínka, jenže ten se nehýbal. Nad postelí, odstavenou od stěny, visel obraz. – Věděl, kdo to je. Byl to obraz Tomášovy nevěsty, se kterou se rozešel… Byla hezká. Líbila se mu. Nerozuměl tomu, proč se rozešel s tak hezkou nevěstou. – Maminka doma říkala, že to bylo proto, že ona byla nemocná. – Ale co na tom záleží, když byla hezká? A vůbec, proč ji tady Tomáš má, když se s ní rozešel, a dokonce se s ním její rodiče soudili… a když jej ještě nedávno její maminka na výletě poplivala, pohaněla, zatímco Tomáš si myslel, že je to už všechno urovnáno a že se to začíná zapomínat? – Tak to říkala maminka.

Ten obraz jej rušil nad otcovým úmrtním ložem.

Když přišel Tomáš, zeptal se klouček bratra, jenž měl býti jeho poručníkem, druhým otcem: ‚Proč to tam máš, když její rodina na tebe plije?‘

Tomáš se zarazil; podíval se na chlapce a potom na obraz… Přistoupil ku stěně, sundal obraz dolů a nožem vyřízl z rámu, když odstranil sklo. Drahocenný rám se sklem pak postavil pod verandu do zahrady a obraz na fotografickém papíře roztrhal na malé kousíčky, které poslal chlapce, aby spálil ve sporáku…“

8.

A šly dny a měsíce a roky.

Ze Zlína zmizela bída, lidé měli práci. A slušné výdělky.

U Baťů se strojil pohřeb, zemřel Antonín, Tomášův bratr. Souchotiny se tehdy nedaly vyléčit, marně jezdil k moři, kde nakonec pobýval déle než doma. Fotografoval, bylo to něco nového, znal krajiny u Gradu, Splitu, Dubrovníku, Srebrnu, dokonce i slavné Benátky. Naučil se trochu chorvatsky, trochu italsky, občas psal do Zlína… A čekal na smrt. Ta přišla a způsobila Tomášovi kromě bolesti nad ztrátou vlastního bratra další problémy. Firma rostla, ale komu bude jednou patřit? Z trojlístku, který začínal, zbýval jen on; Anna měla manželské starosti a s ničím mu nepomohla.

Z Hradiště přibyl do Zlína nejstarší Leopold, zapracovával se v účtárně, Tomáš nad ním bděl. A také ho kontroloval, pochopitelně, a pozorně sledoval, byl by to vhodný nástupce? Jenže po roce odešel, musel jako jednoroční dobrovolník na vojnu, sloužil v Přemyslu, vojna se mu snad i líbila.

Konečně nastoupil ve Zlíně u Tomáše další mládenec, Bohuš, v Hradišti zbýval ještě Jan a Jindra-Kakoš spolu s pětiletou Mařenkou, ta byla nejmladší… Antonínova smrt znovu připomněla otázku ženitby, třeba by našel vhodnou dívku a ta by mu porodila kluka. Jenže kde je jistota? Kulaťoučký Lambert (bratr od manžela Anny) mu občas přinesl fotografii nějakého děvčete, Tomáš na ni většinou mrkl jedním okem, chtěl krasavici, jako byla jeho Mařenka, chtěl hodnou ženu, jako byla Mařenka, chtěl… Lambert mávl rukou: „Ty se nikdy neoženíš, jsi moc vybíravý.“

A nosil mu dál fotografie děvčat z širého okolí, Tomášovi to připadalo hloupé, jenže – copak měl čas jezdit někam po zábavách a vyhlížet nevěstu? Nechtěl žádnou, která by vypadala jako šifonér, tak říkával; Lambert byl z něho zoufalý.

Jednou zažil Tomáš zvláštní příhodu, přijel do Hradiště a vydal se jako obvykle na kus řeči k nevlastní matce do Rybární. Zabočil za roh kolem sochy svatého Antoníčka, rostlo tam husté křoví, které ho krylo – a tu spatřil zajímavou scénku: jeho bratr Jeník stál uprostřed divoké tlupy rozčilených kluků, kteří povykovali. Jenda měl jednu ruku zavázanou a danou do ušmudlaného šátku, který mu visel na krku, v druhé ruce svíral špagát a na jeho konci uvázaný dost velký kámen. A točil jím nad hlavou… Banda asi sedmi uličníků se mu chtěla dostat na kůži a marně se pokoušeli podběhnout provaz. Jenda totiž chvílemi špagát s kamenem na konci sklonil tak, že kluci museli nadskočit, aby jim nepřerazil nohy. Občas se sám párkrát otočil, pak zvedl provaz nad hlavu, kroužil jím a křičel na kluky: „Půjdeme do kotárů, slyšíte? Do kotárů…“

Tomáš nevěřil vlastním očím, jeho desetiletý bráška jim diktoval.

„Půjdeme, Karle?“

A Karel Mazurek nadskočil a pravděpodobně ho už vztek přecházel, takže neradostně souhlasil.

„Jestli chce Josef Chrástků zůstat doma, ať si zůstane. Ale my půjdeme do kotárů.“ A aby dodal své větě důraz, znovu se párkrát otočil s napjatým provazem, jehož konec hrozivě zadrncal o zem.

Tomáš vystoupil z křoví, kluci se rozprchli. Jenda nevěděl, co udělat, marně se snažil nacpat kámen se špagátem do kapsy. Ale Tomáš se tvářil, že to nevidí, došel k Jendovi a dal mu pusu… To bylo pro zdejší kluky zcela nevídané, copak se mužští hubičkují? V Rybárnách na to nebyli zvyklí. Jeník v rozpacích ze sebe nevypravil ani slovo. Začal tedy Tomáš: „Co to máš na ruce? Co se ti stalo?“

„Ale… to nic. Je zlomená, jenže za měsíc už budu zase házet kamením, teď musím levačkou.“

„To nic netrefíš.“

„Trefím… Třeba támhle ten starý hrnec.“

„Tak to zkus!“

Zkusil a trefil. Když to zkoušel Tomáš, který na chvíli přestal být tím bohatým fabrikantem ze Zlína, netrefil se. Jeník mu zkušeně radil: „Musíš si najít pěkný kámen. Nemůžeš házet jakýmkoliv, musí se vybírat. Tumáš, podal mu jeden.“ Tomáš si ho vzal, napřáhl se, hodil… a trefil.