Karel Hvížďala / Věta jako povolání / Nezapomínky

VĚTA JAKO POVOLÁNÍ

Nezapomínky

Karel Hvížďala

Copyright © Karel Hvížďala, 2015, 2017, 2019, 2020

Horoscope © Iva Procházková, 2020

Doslov © Zdeno Pavelka, 2020

Illustrations © Jiří Stach, 2020

Typography © Clara Istlerová, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7054-8

Mezi fikcí a skutečností není cenzura, obě jsou jen jinou

vrstvou téže koule. Jazyk je vším: hlas mé krve.

Prolog

Tomuto celku vzniklému ze tří vydaných knížek Osmý den týdne / Fejetony (2015), Dobře mrtvý dědeček / Fejetony a eseje (2017), Exilový orloj / Nezapomínky (2019) a zcela nového dílu Šváb nereptá / Přicházení dávám souhrnný název Věta jako povolání. A namísto slova „vzpomínky“ jsem jako podtitul zvolil mně bližší slovo Nezapomínky. Důvod je prostý: Vzpomínkám připisuji větší nárok na přesnost, mám před tímto slovem respekt, nechtěl jsem se mu zpronevěřit, šikanovat ho či vydírat a vím, že moje paměť je od přírody slabá a chybná, nejsem žádný kabrňák. Slovo Nezapomínky jsem vyhrabal v paměti (poprvé jsem ho použil v roce 1965 v titulku k rozhovoru s Janem Zrzavým), protože na mě neklade takové nároky. A poslednímu dílu jsem dal podtitul Přicházení, protože po dvanácti letech v exilu nelze hovořit o návratu jako o jednorázovém kroku, ten se změní v proces, který nikdy nekončí: chybí mi zkušenost s tuctem českých let. Již těmito pojmenováními čtenáře upozorňuji na to, aby mé věty nebrali jako vyčerpávající sdělení o minulosti. Jde pouze o co nejpřesnější vyjádření toho, co mi utkvělo dodnes v hlavě bez jakéhokoli napravování, uhlazování, narovnávání či naopak opovrhování, remcání, zášti a toporného odsuzování. Snažím se jen odkrývat znamení a zasuté palčivé významy, momenty, kdy jsem hrál roli někoho jiného, jde tedy o literaturu, která díky mé blížící se osmdesátce má jedno privilegium: svou blízkostí smrti, která nemá uši ani oči, se jí nemusím líbit, jak už kdysi napsal Milan Kundera. Víc od následujících řádků neočekávejte. Už taky proto, že skutečnost spíš utváříme, než vnímáme, jak praví postulát Immanuela Kanta. Jsem poutníkem, který si celý život udržoval svobodu přijít a odejít, pamatovat si a zapomínat, abych se učil současně myslet dopředu i dozadu. Nejsem ale Easy Rider z roku 1969, ale A Tough Rider z roku 2019. Když jsem se nedávno dal do rozhovoru v restauraci U Bansethů, což byl jeden z oblíbených hostinců Jaroslava Haška, s bělovlasým vousatým dědečkem, který mi připomínal svatého Jana, poustevníka, a představil se mu jako Hvížďala, usmál se, naklonil se ke mně a zamrmlal: „Máš štěstí, věřím na žížaly.“ Kéž by měl pravdu.

Tento horizontální soubor fejetonů, esejů, úryvků z deníku a portrétů s jednou povídkou a rozhovorem jsem psal sedm let ve vertikální Praze, která má devět kopců. Jde tedy spíše o kotel heterogenních textů a kódů, které ve mně uvízly a jejichž pravda je často v kontextu. Věděl jsem, že v literatuře je spěch marný, festina lente, psaním jsem se učil vzpomínat. A eseji jsem se pokoušel zbavovat ideálu jistoty, protože ten je pravdivý jen ve své cestě, která je podmíněna vůlí. A taky jsem se pokusil o diachronii textů, která vzniká napětím mezi slovy, jež jsem psal před třiceti lety, a větami, které zapisuji nyní, protože mohou ponoukat čtenáře k vlastním interpretacím. Krom toho bych byl rád, kdyby se dověděl něco o době, v níž žili jeho předci, babička a dědeček, matka i otec, jejichž genetické stopy v sobě nese. Zároveň jsem se snažil najít a stvrdit si míru vlastního života pomocí průzkumu jazyka očištěného od polucí doby, který se nevzdá svých práv v době esemeskové a twitterové. Ta je nezřídka márnicí marných a mrtvých slov, lingvistickým odpadním košem: z práce na větě jsem si udělal povolání, v němž za každý výkon musí autor ručit bez zardění sám v sobě, i když to nebylo tak snadné: musel jsem bojovat hlavně sám se sebou a o sebe, abych dospěl k původu sama sebe a nebyl si sám falešným svědkem.

Taky by se dalo říci, že jsem použil metodu důvěry v náhodu, jak tento princip nazývá Ivan Wernisch: jednotlivé texty v této knize si spolu povídají velice volně, někdy se navzájem oživují a jindy zase proměňují či doplňují vzájemnými doteky. Podobně se chovají i myšlenky a žánry v mé hlavě a slova v mých větách.

Ještě mě baví lačně žít a škádlit karteziánské čertíky, kteří ze mne vymámí vyhrocená slova, naostro sekané olovo a pohonnou sílu: chci vás tím vyprovokovat k tomu, abychom nedovolili hodinám odbíjet zastavený čas a vydělit ho nulou, abychom byli účastni tance vesmíru. Odmítám taedium vitae, nudu života, jako jeden z příznaků ďábla, jak říkali staří teologové. Takový je příkaz mého podzimního mozku. Úvod chápu jako předehru v klasickém zvukovém opusu, který se snaží navodit náladu, pach atmosféry, v níž se bude odehrávat celá kniha. Dobře napsaná věta vyvolá v citlivějším a vnímavějším čtenáři okamžiky, které vytvářejí vrcholy textu. Slovy se snažím o to, co ve filmu hned v prvních záběrech zprostředkovává hlavně světlo, které může být jemné, snové, nahé, živé, čisté, mlžné, horké, temné, násilné, jarní, padající, přímé, mizející, smyslné, tlumené, omezené, nepříjemné, uklidňující a bledé, jak říkají kameramani. Funguje to tak nejspíš proto, že krajina vnitřního světa popsaného různými odstíny slov je podobně citlivá jako krajina světa vnějšího na světlo.

1

Osmý den týdne

Knihy jsou jen milníky, které lemují mou cestu, ukazují směr.

Táto, povídej

Když byl syn Ondřej o něco větší, už nechtěl, abych mu večer před usnutím četl pohádky, a prosil mě, abych mu vyprávěl, jaké to bylo, když jsem byl malý kluk. Ptal se: Jak jsi vypadal? Byl jsi mi podobný? Nejdříve jsem se snažil popravdě vzpomínat a přiznal jsem se, že Ondřejovi jsem moc podobný nebyl. Byla jiná doba a do jeho suverenity jsem měl hodně daleko. Byl jsem vysoký, hubený, bledý a stále trochu vystrašený uhrovitý kluk s rozježenými vlasy, jako kdybych čekal, odkud přiletí rána, před kterou musím uhnout.

Byl jsem samotář, a tak jsem si nejraději četl ve výklenku u okna, z kterého jsem mohl pozorovat, co se děje venku. Abych byl zdravý, nutili mě každý večer pojídat jablko a rybí tuk, který mi vůbec nechutnal, a ve škole jsme fasovali žervé. To Ondřeje rozesmálo. Bylo zřejmé, že si něco takového nedovedl ani představit. A já pochopil, že s pravdou budu muset nějaký rok počkat.

Jako dítě jsem měl totiž v hlavě stálý zmatek, protože doma se o světě mluvilo jinak než ve škole a já přesně nikdy nevěděl, co smím ve škole říct a co ne: z každé otázky jsem měl obavy, a proto jsem se snažil na sebe neupozorňovat. Měl jsem pocit, že jsem se narodil do světa, kam nepatřím, který je plný na mě nastražených pastí. Jako dnes se pamatuji, jak se nás učitelka, které jsme museli začít říkat soudružko, zeptala, co se stalo 28. října. Spolužačka Bydžovská hned vyskočila a pravila: Byly znárodněny banky a většina průmyslu, a proto ten den slavíme jako státní svátek.

Podíval jsem se na tu holku zřejmě dost vytřeštěně, že si toho všimla i učitelka, a s mou hrou na nenápadnost byl konec. Hned se mě optala, jestli chci k tomu něco dodat. Vyhrklo ze mě bez přemýšlení, že je to rovněž den vzniku samostatného Československa. Soudružka učitelka byla mou odpovědí zřejmě trochu zaražená a káravě se mě optala, odkud to vím. V ten moment mně došlo, že jsem v pasti. Taky jsem si vzpomněl, jak mě upozornili doma, že i z knihy Josefa Čapka

O pejskovi a kočičce zmizela v posledním vydání kapitola o blížícím se 28. říjnu, v níž se popisovalo, jak sháněli vlajku, aby si ozdobili domeček.

Věděl jsem, že o tom ani o knize o Masarykovi, kterou jsme měli doma, nesmím mluvit, když jeho obraz sundali ve třídě ze zdi, a hledal jsem v paměti něco nezávadného a vzpomněl si na Ottův slovník naučný: tam je všechno, říkal jsem si. Lžeš, vykřikla na mě soudružka, až se děti lekly. Ten slovník je z 19. století, to žádné Československo neexistovalo. Věděl jsem, že má pravdu, ale přiznat jsem se nehodlal. V poslední chvíli mě napadlo, že encyklopedie má dodatky mnohem mladší a že tam to určitě bude. To si překontroluju, řekla ostře učitelka a já byl rád, že jsem z dalšího dne vyvázl bez maléru. A takhle podobně jsem žil do sedmatřiceti let, kdy jsme odešli do exilu.

Jenže vyprávějte to malému klukovi, který se chce hlavně smát a který ani z žádné učitelky nikdy neměl strach. A možná ani dnes, když mu je čtyřiačtyřicet, mu jeho mozek nedovolí objevit to, co v sobě nikdy neměl.

Novoroční zákon v Chelmu

„Dnes v noci jsem ani na chvilku nespal, přemýšlel jsem, proč je v létě horko. Nakonec jsem to vyřešil,“ řekl starosta Gronam.

„A jak?“ zeptali se radní.

„Protože se celou zimu topí v pecích a to teplo u nás v Chelmu zůstává av létě je pak horko.“

Všichni radní přikývli a jeden se zeptal: „A proč je potom od Nového roku vždycky tuhá zima?“

„To je přece jasné, proč,“ odpověděl starosta. „V létě se v pecích netopí, tak nezbude žádné teplo na zimu.“

Radní byli Gronamovou moudrostí nadšeni. Jeho žena Genedel mu však vyčítala, že plácá hlouposti.

„Když jseš tak chytrá, tak něco vymysli,“ žadonil Gronam.

„Dobrá, mám to. Když řekneš na zasedání rady něco hloupého, přijdu a přinesu ti klíč od obecní kasy. Z toho hned vytušíš, co si myslím.“ Gronamovi si na to plácli.

Za pár týdnů se sešla opět rada, aby projednala blížící se obecní slavnost: problém byl v tom, že ku příležitosti oslav se pečou lívance, na které je zapotřebí velké množství kyselé smetany. Bohužel v zimě je o smetanu nouze. Krávy málo dojí. A starosta zase dostal nápad: „Vydejme zákon: vodě se bude říkat kyselá smetana a kyselé smetaně se bude říkat voda.“

„To je úžasný nápad,“ vykřikovali radní a sepsali nový zákon.

Po zasedání byli všichni radní zvyklí, že starostova žena Genedel přináší ostružinový čaj a makové koláče, začali se po ní ohlížet. Genedel přišla, ale místo podnosu nesla na tácku klíč.

To starostu rozzlobilo, obrátil se na radní a přiznal se ke konspirativní dohodě, kterou uzavřel s manželkou: „Řekněte mi, jakou jsem dnes řekl pitomost, že mi má žena nese klíč? Copak jsem nemluvil nanejvýš moudře? Copak jsem nevyřešil problém obce?“

Radní se na Genedel rozzlobili a jeden z nich pravil: „My jsme v Chelmu obecní radní a ve všem se vyznáme. Žádná ženská ani nikdo z jiných vesnic nám nebude říkat, co je moudré a co je hloupé.“ Zasedli, projednali situaci, a protože se blížil křesťanský nový rok, vydali tzv. novoroční zákon: pokaždé, když si bude Genedel myslet, že její muž plácá nesmysly, přijde a dá klíč radním. Pokud jí dají za pravdu, řeknou starostovi, aby mluvil o něčem jiném. Když jí za pravdu nedají, Genedel musí přinést každému radnímu dvojitou porci lipového čaje a medový pamlsek.

Od toho dne mohl starosta Gronam říkat na schůzích, co chtěl, protože jeho žena byla tuze lakomá a med by nikomu nenabídla. Gronam se proslavil po celém světě jako mudrc, který vydáním zákona dal chudičkému Chelmu v Haliči celou řeku a mnoho studní kyselé smetany. Hospodyně si ale stěžovaly, že je nouze o vodu. Jejich hlas v jásotu radních nebyl slyšet.

Když za čas lidé v obci nemohli starostovy plky vystát, začali reptat. Nikdo mu neřekl jinak než blbec Gronam. Radní ale odpovídali: „Starostu jste si zvolili sami v přímé volbě, má silný mandát. Nadávat můžete jen sami sobě.“

Někdy je lepší tradovat než vymýšlet nové, říká se, proto tento příběh posílám dál.

Duševní geologie

Minulost jsou slova a budoucnost obrazy. Tato kategorická věta mě vyvedla z míry. Co to znamená, když v mé duši je to opačně?

Nejstarší obraz z mé minulosti je nejspíš z jara roku 1944 a vypadá jako od Kamila Lhotáka. Vidím na něm kovovou tříkolku se zvonkem od firmy Heko, s. r. o., s červeným, kůží potaženým a dobře tvarovaným sedlem, vedle níž stojí zářivě nablýskané černé holínky. Sedím na bobku na pískovišti a hraji si s autíčkem zn. Mercedes. Pohledem sjedu z holínek na maminku a v jejích tmavých očích vidím hrůzu a děs. Křečovitě si tiskne kabelku k hrudi a mlčí. Zvednu oči, nad černými holínkami vidím černou uniformu a brigadýrku s lebkou. Neznámý blonďatý muž se na mě přívětivě usmívá. V zátylku ještě dnes cítím ustrašený matčin pohled, který ostře kontrastuje s milým úsměvem muže v černém. Nejdál ve mně je uložen obraz spojený s nepochopitelnou svíravou úzkostí.

Druhý obraz je z roku 1945: hořící Gröbeho vila v Praze na Vinohradech. Šedovlasý, štíhlý a vysoký děda v obleku mě u okna na půdě drží v náručí, abych lépe viděl. Dnes mi zpětně připomíná Vittoria De Sicu. Zbytek rodiny odešel do krytu. Vidím anglická letadla a slyším pískání bomb, které vypadají jako padající tužky. Děda se usmívá. Jeho padnoucí a nažehlený oblek, čistá košile a motýlek ostře kontrastují s pohledem na hořící dům. Tento obraz voní dědou a tu vůni si dodnes umím vybavit: byla jarní, svěží, s odérem mandlí.

Třetí vzpomínka je z téhož roku: Vystrašený otec dorazil na naši chatu v Lukách pod Medníkem. Měl rozervané kalhoty a odřenou ruku. Mlčel. Těhotná maminka se ho na nic neodvážila zeptat. Nalil si trochu vody, pohladil mě a zase mlčel. Po chvíli řekl: Na Pankráci hnali ženy a děti před tanky a u Jílového mně Rusové ukradli hodinky. Každý z nich měl na rukou alespoň patery. V těchto dvou letech jsem si poprvé uvědomil, že i dospělí se mohou bát.

Tříkolka, holínky a úzkost. Oheň, pískot bomb a úsměv. Ticho a hnané ženy a děti, vyjukaný otec s roztrženou nohavicí, Rusové s vyhrnutými rukávy, kteří mají ruce až po lokty plné hodinek. Na těchto obrazech stojí můj život. Těmito vzpomínkami ho poměřuji, protože jsou tak hluboko, že se jich nemohu zbavit. Mám je srolované jako staré pergameny na dně duše. Vše, co nemá srovnatelnou intenzitu, propadá sítem mého mozku do kanálu zapomnění: Muži v černém vyvraždili část mé rodiny, u Gröbeho vily téhož dne při bombardování zahynula teta a vojáci s hodinkami přemalovali dvě třetiny mého života.

Jediné vysvětlení, které pro svou obrácenost mám, je, že slova jsou pro mé vzpomínky příliš veselá. Nepatřičně veselá. Nedostatečná. Písmena se mým vzpomínkám vzpírají a stále přede mnou utíkají. Ke psaní se nutím, protože nejstarší obrazy mě bolí či alespoň svrbí. Naopak čtení je pro mne stále jistou formou štěstí asi proto, že dobré texty jsou nedostižné a člověk z nich cítí úžas z uhranutí. Taková je moje duševní geologie.

Babička a únor

Únor nemám rád, pomyslel jsem si, když jsem vylezl ráno z postele. Ještě že je tak krátký, takový nedorostlý nepříjemný příprcek, hudroval jsem na něj v duchu. Najednou jsem se zarazil. Něco se ve mně sepnulo a já si vzpomněl, že tu větu jsem už jednou řekl před více než šedesáti lety.

Seděli jsme s babičkou Gottliebe, které jsme říkali Bohumila nebo Bohunka, u kamen, ona přikládala a na rozžhavených plátech mi dělala topinky. Když jsem tu větu vyslovil, ztišila hlas, což znamenalo, že chce říci něco důležitého: „To neříkej, to bys únor neměl rád celý život. A nic lepšího po lednu nemáš.“

„Proč?“ zeptal jsem se, protože jsem tomu tenkrát ani za mák nerozuměl.

„Protože únor je součást roku a život se skládá z celých roků.“ Pak chvíli mlčela, obracela na plátech topinky, počkala, až hodiny odbijí celou, a dodala: „Nauč se mít rád život takový, jaký je. S tím se líp žije.“ Říkala a přitom potírala topinku česnekem, který mě štípal v nose.

Teprve mnohem, mnohem později jsem se dočetl, že každý, kdo nemá rád nějaký den, nějaký měsíc, nějaký rok, nemá rád čas, který mu byl přidělen. Každý, kdo zničí byť jenom jeden jediný život, zničí celý rod, který se z něj mohl zrodit, zničí celý svět. A ten, kdo třeba jen jeden lidský život zachová, zachrání život celého světa. A ten, kdo se naučí mít rád každý den, zachrání sebe.

Babička seděla na stoličce, mazala na další topinku husí sádlo, na sádlo krájela česnek a přitom vzpomínala: „Můj dědeček mi kdysi vyprávěl příběh o kováři, který se přistěhoval do Vídně a chtěl se tam osamostatnit. Koupil dům s kovadlinou, kladivo a měch a dal se do práce. Nadělal si do zásoby podkovy, vybavil si dílnu, postavil police, znovu nalíčil dům. Marně. Nic se nedělo. Skoro nikdo k němu nechodil. Tehdy mu starý kovář, od kterého koupil dům a kterého poprosil o radu, řekl: Máš všechno, co potřebuješ, jen jiskru nemáš! A co je ta jiskra, zeptal se po chvíli mlčení mladý zkormoucený kovář. Láska k lidem, odpověděl stařec. Na kyselý obličej ti, synu, nikdo nic nedá. Přišel jsi do města, kde platí jako měna úsměv.“

Babička otevřela dvířka u kamen, světlo jí ozářilo tvář, na které byly vidět hlavně její bílé zuby, přiložila polínko a pokračovala: „V únoru byly ve Vídni plesy, pod nohama křupal sníh a kočáry na dláždění šly lehce do smyku. Únor mám ráda, protože mi připomíná mládí a dědečka jako štramáka. Nosila jsem redingot a dědeček měl cylindr.“ I já teď mohu říci, že únor mám rád, protože mi připomněl babičku. Navíc je také bílý, a když zajíždím do garáže, kola jdou lehce do smyku.

Babička říkala: „Netrkne-li únor rohem, šlehne ocasem. Když v únoru mráz ostře drží, to dlouho již nepodrží.“

Golem aneb Emet a met

„Vezmi materiál v půl čtvrté noci čtvrtého týdne ve čtvrtém měsíci ve čtvrtou noční hodinu a jdi v noci sám a nezalekni se démonů. Vstup do svého domu a odpočívej uvnitř dva týdny. Vezmi materiál a zhotov mnoho malých kousků, to jest na hlavu jeden velký kus, také na ruce dva kusy a i na trup nech velký kus atd. atd.“ To jsou první věty ze starého hebrejského rukopisu, který zřejmě pochází z patnáctého století. Popisuje návod na stvoření golema. Text je obsáhlý a dál bazíruje na obecném vztahu mezi písmeny abecedy a lidskými orgány, protože – jak známo – svět a tudíž i člověk byl dle Starého zákona stvořen slovem.

Píši o golemovi proto, že mě od malička fascinoval: byl magický a já si ho každou chvíli mohl představovat jinak, rád jsem ho kreslil. Dle legendy je stvoření připisováno pražskému Maharalovi, což byl vrchní rabín Jehuda Löw ben Becalel, který tu zemřel 17. září 1609 a je pochován na Starém židovském hřbitově. Říká se, že kdo do jeho náhrobku hodí papírek s přáním, splní se mu. Přiznám se, že několikrát jsem to udělal i já. A golem se i kvůli této tradici stal spolu s Kafkou a Švejkem s půllitrem piva jedním ze symbolů Prahy. I když prý nelze najít jediný přesvědčivý důvod, proč by měl být spojen s golemem právě on. Ani ve spisech jeho žáků není o golemovi zmínka, ty se nacházejí až v textech ze začátku 19. století.

Ve středověké hebrejštině má výraz golem dvojí význam: někdy označuje tělo vytvořené za pomoci magie z hlíny, ale v jiném kontextu znamená „duchovní tělo“, které existuje vedle. Nejspíš proto se někteří učenci domnívají, že stvoření golema zahrnuje především vytvoření formy těla z prachu a poté vstup do extatického prožitku. V ten moment zažil mág symbolickým způsobem oživení těla. Šlo o dosažení mystické zkušenosti: poznat Boha skrze způsob, jakým on sám stvořil člověka.

Z toho lze asi usuzovat i na to, proč tato zkušenost byla postupně zapomenuta, a až materialistické 19. století magický rituál proměnilo v pohádkovou legendu o umělé bytosti, která sloužila rabimu Löwovi v domácnosti či měla chránit židovská ghetta před pogromy. Golem se oživoval či usmrcoval dle legendy šémem, jménem, tedy slovem, jako my se dodnes snažíme slovem dodat sílu světu, oživit ho a přimět k tomu, aby nám splnil přání. Problém s golemem byl prý tehdy, když nepracoval: hromadila se v něm ohromná síla. Jednou, když ho rabín zapomněl umrtvit, z přetlaku začal ničit staré Židovské město. Tehdy si rabi Löw uvědomil, jakou nebezpečnou figuru stvořil.

Zbývá odpovědět na otázku, o jaké kouzelné slovo šlo. Podle jedné tradované zkazky původem z Chelmu měl tamější golem na čele napsáno slovo EMET, pravda. Když se umazalo písmeno E, zbyl MET, a to je mrtvý. Golem byl mrtvý. Podobně, jako když u logos umažeme písmeno s: zbude logo. Ze živého slova, které cosi pojmenovává, se stane jen mrtvá značka, za níž si lze představit ledacos. Tím se z příběhu golema stala aktuální zpráva.

Čtení jako objev

Jako dnes se pamatuji, které slovo jsem jako první nakreslil a které jako první přeslabikoval. Nakreslit jsem uměl nejprve své jméno, byl to pro mě ale jen obrázek a na něm jsem se učil písmena. Když jsme šli kolem kina, přečetl jsem na něm první slovo: ROKOKO. Měl jsem z toho radost. Udělal jsem to sám a bez cizí pomoci. Měl jsem pocit velkého objevu: proměnil jsem čáry ve slovo, vzkřísil jsem je, uměl jsem číst. Podobný pocit mám dodneška, pokud mi tyto čáry sdělují něco nového.

I když je to složitější: Rokoko byl název biografu, což mi řekl dědeček, který šel tehdy se mnou. Vždy je to čtenář, kdo musí systému znaků přisoudit význam a potom jej dešifrovat. Být čtenářem ale znamená víc než znát písmenka. V životě všichni čteme nejen to, co je v nás, ale i svět kolem nás, abychom mu rozuměli, nebo se o to alespoň snažíme. Čtení skoro jako dýchání je jedna z našich základních funkcí, napsal klasik. Nejdříve musíme umět číst, abychom mohli psát. A společnosti, které neumějí psát, jsou podle Lévi-Strausse tzv. studené společnosti: neznají posloupnost událostí, která vytváří naše pojetí dějin. Zřejmě proto některá stará náboženství předepisovala, že kniha, zvlášť byla-li svatá, která spadne na zem, musí být jako znehodnocená spálena a Salman Rushdie uvádí, že u nich v Indii, když byl dítě, se musela kniha, která spadla na zem, políbit, i když to byl třeba jen telefonní seznam. Patříme k civilizaci knihy. Uctívání knihy je jedním ze znaků gramotnosti.

Jeden ze základních kabalistických textů, Sefer Jecira, tedy Kniha stvoření, jehož autorem má být dle tradice Abraham, je prý z šestého století. Stojí v něm, že Bůh stvořil svět z deseti čísel a dvaadvaceti písmen a z nich byly stvořeny i všechny skutečné bytosti ve třech sférách kosmu: světě, čase a lidském těle. Proto se říká, že Vesmír je v naší židovsko-křesťanské tradici pojímán jako psaná Kniha a klíč k jejímu porozumění je v naší schopnosti správně ji číst. A ten, kdo hodně čte, má hodně životů, protože v knihách, které přečetl, nachází stopy svého života a učí se je interpretovat.

Jenže jak promění naši tradici tablety, na kterých je možné vymazat každou knihu jedním kliknutím na klávesnici? Kam uletí písmena z obrazovky? Sbírá je někdo v nebi a zase z nich skládá nové knihy? Je možné se s písmeny rozloučit, nebo nás doprovázejí celý život od chvíle, kdy jsme se naučili číst, a vedou nás za ruku světem, jako nás vodili rodiče, když jsme byli malí?

Naše štěstí by mohlo být v tom, že myšlenka je vždy košatější než skutečnost už také proto, že předchází každé věci: nejprve musí být myšlena, než byla věc stvořena, takže písmena je možné vymazat jen z obrazovky, ale ne z nás. Proto taky neumím odpovědět na otázku, co pro mě první knihy, které jsem přečetl, znamenaly. To bych musel nejprve zapomenout všechny další, které jsem četl.

Velikonoce a prokurátor Pilát

Pontius Pilatus byl v letech 26 až 36 po Kristu prokurátorem, tedy státním zástupcem či zplnomocněncem římského císaře Tiberia v Judsku. Podle Nového testamentu to byl právě on, kdo odsoudil k smrti a nechal ukřižovat Ježíše Nazaretského kvůli tomu, že sám sebe prohlásil za judského krále. Prokurátorovo rodové jméno ukazuje, že patřil ke staré římské rodině Pontiů: jeden z jeho předků se údajně podílel na smrti Caesara. Jenže Josefem Flaviem rozšířenou verzi, že Pilát Pontský byl jmenován prokurátorem hlavně proto, že nenáviděl Židy, aby s nimi v této neklidné provincii krutě zacházel, nepovažují dnes historikové za prokázanou. Mohla by to potvrzovat i dlouhá doba setrvání v úřadě: kdyby byl opravdu tak krutý, jak se traduje, musel by být nejspíš odvolán mnohem dříve. V roce 36 zřejmě funkci opustil sice také kvůli násilí, ale proti lidem ze Samařska, kteří se ve větším počtu chtěli usadit v Judsku. Žádný důkaz o tom, že by byl Pilát odvolán kvůli Ježíšovu ukřižování, neexistuje, stejně jako o tom, že vykradl chrámovou pokladnici. Podobně neexistují důkazy, že by byl poslán do vyhnanství nebo ho Caligula donutil k sebevraždě.

V literatuře najdeme mnohá zpracování tohoto tématu, viz třeba u Michaila Bulgakova v románu Mistr a Markétka, který vychází z verze Flavia, ale pak najdeme i u nás podstatně odlišné výklady. Karol Sidon, dnešní zemský rabín, roku 1968 v rozhlasové hře Dvojí zákon převyprávěl příběh Ježíšův úplně jinak. Podle něj utrmácený Ježíš, který získal příznivce v chudé Galileji, táhne s apoštoly na Jeruzalém. Zjišťuje však, že tam by měl malé šance získat nové duše, a uvědomuje si, že nebezpečnější bude mrtvý než živý. Prohlásí, že se chce vrátit k Bohu jako ke svému otci, a požádá Jidáše, aby ho zradil. Ten tak učiní, má ale po Ježíšově ukřižování výčitky, vytáhne ho z hrobu, vybere si jednoho starce, kterému se přizná, a pak spáchá sebevraždu. Tak podle Sidona vznikla Ježíšova legenda: podnítil ji velekněz Kaifáš. Když se od Jidáše dozvěděl, co se chystá na Olivové hoře, vydal Ježíše Pilátovi a ten ho nechal ukřižovat. Kdyby Ježíš dále chodil po světě, nikdo by si na něj za pár let nevzpomněl. Podobných lidí se po Judsku tenkrát potulovalo několik.

Ke stejnému tématu se Sidon vrátil i v rozhlasové hře Starý příběh z roku 1977, v níž je toto vyprávění: Jidáš je konfidentem Kaifáše za úplatu třiceti stříbrných. Pilát toho využije a vše zařídí tak, aby byl Ježíš ukřižován nikoli na jeho příkaz, ale na přání jeruzalémského lidu. Sami Židé si to přejí. „Vývoj je nezadržitelný, není třeba ani prstem hnout. Je třeba věřit ve vývin… Já bych taky mohl křičet, jéjej, ale mlčím!“ píše ironicky Sidon v době, kdy se podobně hovořilo v Čechách po honičce na chartisty, mezi které sám patřil. A když historici porovnávali evangelia, došli k závěru, že pokud má Matouš pravdu a Ježíš se narodil za vlády judského krále Heroda, který zemřel ve čtvrtém roce před naším letopočtem, musel by se Ježíš narodit krátce před tímto datem. Kdyby měl ale pravdu Lukáš, v jehož evangeliu čteme, že ke sčítání obyvatel došlo za císaře Augusta, tak to bylo až v šestém roce křesťanského kalendáře. Ježíš by se pak narodil nejméně deset let poté, co se měl narodit dle Matouše.

Podobně to je i s Ježíšovou legendou o jeho ukřižování v předvečer velikonočních svátků, v níž důležitou postavou je právě prokurátor Pilát. Vezmeme-li za směrodatné Lukášovo tvrzení o Ježíšově narození, pak by neměl být Ježíš ukřižován o Velikonocích 36. roku, hned po křtu, a tedy před smrtí Jana Křtitele, musel by být ukřižován až o Velikonocích roku 37, kdy však Pilát již nebyl v úřadu. Buď Ježíš zemřel o Velikonocích v 37. roce, ale nikoli za Piláta, anebo se to stalo za Piláta, avšak o rok dřív.

Item: Pokud se prokurátor k obžalobě a rozsudku řádně písemně nevyjádří, otevírá se vždy prostor pro legendy a mýty. Někdy ty mýty zničily státy či státníky a jindy, jako v tomto případě, dal mýtus o Ježíšovi podnět ke vzniku křesťanství. Babička říkala: Může za to ale Říman Pilát. Kdyby nechal Ježíše oběsit, viselec by se mohl těžko stát symbolem víry.

Jaké bylo moje dětství?

Francouzský pilot a spisovatel Saint-Exupéry se kdysi sám sebe zeptal: Odkud přicházím? A odpověděl si: Přicházím ze svého dětství! Mám chuť v tázání pokračovat a zeptat se: Jaké bylo moje dětství? A tady je odpověď: Moje dětství bylo jarní! Kam moje paměť dohlédne, těšíval jsem se vždycky na jaro, protože v té době jsme opouštěli s babičkou Prahu a stěhovali se do Luk pod Medníkem. Nejdříve nesměle, jen na víkendy, abychom si nový rok ozkoušeli, osahali, očichali: strkali jsme do jara nejprve ruku, pak nos a nakonec jsme si na něj pověsili i oči, abychom věděli, do čeho jdeme. Později jsme tam jezdili na půl týdne a od první dubnové bouřky jsme tam už bývali minimálně až do švestek či do povidel, kdy po obloze táhly trojúhelníky divokých husí.

Od té doby si pamatuji, že jaro voní hlínou, která se otevírá a vlhne jako roztoužená žena. Na zimu se půda schoulí, aby jí nebylo moc zima: zabalí se sama do sebe. Zjara se začne drolit, ráda pije, nasává a bobtná. Jsou z ní cítit zetlelé stopy minulého léta a nová chuť se rozdávat. Letos v březnu jsem se s touto vůní zase setkal na zahradě, když jsem šel pro dříví. Nečekaně mě přetáhla přes nos a já na zlomek času omládl o šedesát let. Když pršelo, babička Bohumila nosila zelenkavou pelerínu s mohutnou kapucí, holínky a vypadala jako švédští námořníci.

Tou dobou jsme spolu okopávali a prořezávali stromy, přerývali záhony a já pro strejdu Fanfulíka sbíral žížaly, s kterými chodil na ryby. Naše nažloutlé žížaly sázavským candátům obzvláště chutnaly.

Od března jsme doma mezi okny pěstovávali ze semínek rajčata a okurky. Semínka rajčat jsme rovnou strkali do hlíny, ale semínka okurek jsme nechávali naklíčit na mokré vatě. Denně jsem je pozoroval a čekal, kdy puknou a vystrčí sepjaté dvojice lístků. Prosily jimi, abychom je už zasadili do hlíny. V ten čas bylo také třeba pikýrovat rajčata a přesazovat je do rabátek, aby mohla košatět. V květnu už šla málem sama pěšky z Prahy na naši zahradu.

Když jsme kontrolovali nabobtnalá semínka okurek, vždycky jsme si s babičkou vyprávěli. Tehdy ale dlouho mlčela a pak pravila pevným hlasem: „Já vím, že teď se říká něco jiného, ale tvé děti se o tom už budou učit, Jan Masaryk neskočil z okna, ale vyhodili ho.“ Muselo to být někdy na jaře roku 1948. Škoda, spletla se o generaci. Učí se o tom až mí vnuci a dodnes se neví, jak to bylo.

Po Masarykovi zemřel 3. září Edvard Beneš a s ním se pohřbívala celá Masarykova republika. Správná odpověď na mou otázku tedy zní: Moje dětství bylo jarní a pohřební.

Paradoxy Milana Kundery

„Román není ani žánr, ani forma… Román je forma myšlení… Proto Milan Kundera zaujímá výjimečné místo v dějinách moderní literatury a myšlení… Román Nesmrtelnost nabízí zároveň jakési vnitřní uspořádání pro reflexi a přemýšlení,“ napsala kritička Danie`le Sallenaveová roku 1990 v deníku Le Monde po vydání tohoto románu.

Román podle Kundery je to, co Descartes ve Druhé meditaci nazývá „myslící věc“: věc, která pochybuje, vnímá, chápe, tvrdí, chce, nechce, představuje si a také cítí. Evropský román nabízí problematickému člověku, kterého zrodila renesance, nenahraditelný prostor k meditaci o jeho existenci ve světě… A to je právě to, co Milana Kunderu na tomto žánru tak fascinuje a přitahuje, jak mi několikrát sám řekl.

Tohle všechno mi proběhlo hlavou, když jsem si vzpomněl, že prvního apríla 2014 bylo autorovi legendárního Žertu z roku 1967 pětaosmdesát let. Říkal jsem si, kdybych věřil na horoskopy, kterými si ostatně Kundera na začátku sedmdesátých let pod pseudonymem přivydělával, když nesměl publikovat, musel bych už dávno tušit, že osud plný žertů a paradoxů mu vepsaly sudičky do života hned, jak přišel na svět.

I jeho román Nesmrtelnost je meditací nad paradoxy naší existence na přelomu tisíciletí. Jedna z postav říká: „Co nazýváme s takovou úctou ‚kultura‘, je náš sebeklam, něco sice bezpochyby krásného a cenného, ale co pro nás znamená mnohem méně, než jsme s to si přiznat.“ Podobně je to i s naším vlastním obrazem. Je naivní iluze si myslit, že náš obraz je jen zdání, za kterým je skryto naše já jako jediná pravá podstata, nezávislá na očích světa. Imagologové odhalili se vší cynickou radikálností, že je to právě naopak: naše já je podle „myslící věci románu“ jen pouhé zdání, neuchopitelné, nepopsatelné, mlhavé, zatímco jediná skutečnost, až příliš lehce uchopitelná a popsatelná, je náš obraz v očích jiných. A postava románu to komentuje slovy: „A nejhorší je, že nejsi jeho pánem. Nejdříve se ho snažíš sám malovat, pak ho chceš aspoň ovlivňovat a kontrolovat, ale marně: stačí jedna zlomyslná formule a jsi navždy proměněn v truchlivě jednoduchou karikaturu.“

To samozřejmě platí hlavně o těch, kteří toužili po uznání, chtěli být prominenty, ale stali se slavnými celebritami, o což nestáli, protože když v novinách oznámí, že nějaký neznámý člověk byl jmenován totálním oslem, je to něco úplně jiného, než když se ta zpráva týká toho, jehož knihy se čtou na celém světě. Sláva připojí ke všemu, co se takovému člověku přihodí, stonásobnou ozvěnu.

Přesně dle tohoto Kunderova receptu v říjnu 2008 ozvěna zestonásobila i zprávu, že se v archivu našel policejní záznam, jím nepodepsaný, starý 58 let, o tom, že údajně policii upozornil na neznámého člověka na koleji, který byl později zavřen. V rychlostní společnosti je však paměť krátká, takže poslední paradox Kundera nepředpověděl. Na kauzu se zapomnělo a nad pošramoceným obrazem zvítězily jeho romány. Zvítězila kultura, kterou označil za sebeklam. Tenhle paradox skeptik Kundera asi nečekal a možná v něj ani nedoufal: oslavena byla významnost.

Kde parkují léto a zima

Když jsem byl malý, myslel jsem si, že jaro, stejně jako třeba zima, jsou jiné světy: ten první je zelený a vůbec různě barevný, ten druhý je černobílý, a když jdu spát, tak je někdo vymění. Lámal jsem si hlavu, kde v tu dobu, když je nevidím, jsou zaparkované.

Na své dětské sny jsem si vzpomněl, když jsem se probudil do prvního jarního sluníčka a říkal si, že vrchní šofér v depu českého počasí si v televizi všiml, že k nám přiletěli z Afriky čapíci, smiloval se nad nimi az remízů vyjelo jaro. Jen my jsme si mylně mysleli, že to bylo kvůli nám, kvůli našemu stesku po slunci. Kdepak, bylo to kvůli zkřehlým čápům, kteří již potřebovali sedět na vejcích, a čapíci jsou důležitější než my: nosí totiž děti. Dnes se to už neříká, ale když jsem byl malý, tak nás to učili i ve škole. Čapíci přinášeli děti zabalené v povijanu, který se už dnes taky nepoužívá. Problém jsem měl ale s tím depem či remízy na jaro, protože parkoviště musí být hodně veliké, říkal jsem si, aby se tam vešlo celé Československo. Vůbec mě nenapadlo, kdepak by mohlo být. Byly ale jen dvě možnosti: buď se jaro a léto schovávalo před zimou někde dole, v pekle, nebo nahoře, v nebi, a tam čekalo, až usnu, aby se ta roční období mohla v klidu a tiše vyměnit. Zimní a letní krajinu jsem si proto kreslíval nad sebe, i když jsem měl stále problém hlavně s tou zimou, protože jsem si říkal, že v nebi i v pekle je teplo a sníh by tam roztál. Ledničku velkou jako Československo jsem si vůbec neuměl představit.

Vzpomínám, že jsem měl jako malý kluk hodně podobných problémů. Když jsem býval v létě na chatě, koukal jsem se přes Sázavu na druhý břeh, kde je vesnice Rakousy, a myslel si, že je to Rakousko. A protože jsem tam toužil zajet, začal jsem se s babičkou učit německy, abych se domluvil. Chtěl jsem Rakušany vidět a vědět, jsou-li stejní jako my, když mluví jinak. A taky jsem si myslel, že když se naučím německy, že sám budu vypadat trochu jinak.

Když mi mou představu dědeček rozmlouval, nechtěl jsem mu věřit a myslel si, že mě tam jenom nechce vzít, že se bojí překročit hranice, kde se tenkrát střílelo. A jak je to s tím jarem a zimou, to jsem mu už raději ani neřekl, aby mi můj sen nepoškodil. Ale bylo na mně vidět, že něco tajím, a děda se optal, co se mnou je. Vymluvil jsem se, že jsem na zahradě ztratil duši. A jak jsi to poznal? zeptal se děda. Jsem lehčí, a proto se mnou šijí všichni čerti. Tajemství s jarem jsem mu neprozradil. A udělal jsem dobře, protože ve mně zůstalo uloženo a já o něm mohu ještě dneska psát. Jen se stále ptám, z čeho takové sny ve mně klíčí, kde jsem od nich ztratil klíč?

Možná že všechny naše sny jsou ale jen dětské představy, které jsme si nenechali rozmluvit a v noci je vytahujeme z mozku jak kouzelník morčata z cylindru a divíme se, kde se v nás vzaly. Úplně stejně, jako já se divím letos tomu, že vůbec nějaké jaro přišlo. Přiznám se, že jsem v příchod jara už moc nevěřil, stejně jako kdysi dědovi, který zase nevěřil mně, že jsem na zahradě ztratil duši.

Kavárna jako locus genií

Kavárna je hnízdo, v kterém se sedí na židlích tak dlouho, až se zrodí myšlenka: snad všechny umělecké směry a noviny se kdysi rodily v kavárnách. Tak fungovaly od 19. století v Paříži, ve Vídni i v Praze. Společnost se demokratizovala: měšťanské salony nahradily kavárny, kam měl přístup každý, a umělci, novináři i vědci si z nich udělali pracovny a debatní kluby.

V panských salonech se diskutovalo jako třeba v Praze v domě U Bílého jednorožce v salonu paní Berty Fantové, kde se v roce 1911 sešel Franz Kafka s Albertem Einsteinem.

A kavárny fungovaly podobně. Třeba Ernest Hemingway sice ještě třeba ve dvacátých letech 20. století s Pablem Picassem navštěvovali salon Getrudy Steinové v Paříži, ale celou řadu svých krátkých próz a Fiestu napsal v Café de la Contrescarpe, kde sedával s Jamesem Joycem nebo Scottem Fitzgeraldem. Ve Vídni se zase scházeli Gustav Klimt, Karl Kraus, Adolf Loos a Franz Lehár v Café Museum. A u nás by bez kaváren nebyla ani avantgarda: Vítězslav Nezval se přiznal, že tam napsal celé své dílo kromě Snídaně v trávě.

Kavárny se staly znakem metropole a již na začátku minulého století se říkalo, že by jimi bylo možné i v Praze souvisle procházet podél hlavních ulic, kdyby se mezi nimi probouraly zdi. O Národní třídě to platilo bezezbytku, jen by se občas muselo projít redakcí, knihkupectvím nebo nakladatelstvím, která dělila Slavii od Národní kavárny a dál od Paukertů. Pár kroků to bylo do Louvru či Moulin Rouge, do moderního Metra a starosvětské Unionky, na jejímž místě stojí dnes kancelářský komplex Albatros, kde bylo původně stejnojmenné nakladatelství, kde jsem po okupaci 1968 pracoval. „Jenom na kávu,“ napsal Jaroslav Seifert, „nikdo do kaváren nechodil. Bývala pověstně mizerná. Ty dvě koruny za ni, to bývalo v zimě vstupné do tepla a v létě do hustého kouře. Ale přátelské prostředí za to vždy stálo.“ Každý si tam mohl přečíst zdarma noviny a časopisy, a to jak německé, tak třeba francouzské.

V Národní kavárně sedával Devětsil a vrchní prý několikrát za den volal do kuchyně „Devětsil – akvárium!“, což znamenalo připravit tác se sklenkami vody. V Louvru rokoval německý filozofický kroužek a byl tam založen PEN klub v čele s Karlem Čapkem. Čapkové ale nejvíce navštěvovali kavárnu Union na Národní třídě, kde se scházeli novináři, umělci i vědci: Peroutka přitom redigoval Přítomnost. Kavárna Slavia byla původně podnikem herců, v padesátých letech se tam scházeli přátelé básníka Jiřího Koláře a šestatřicátníci, kam patřil Václav Havel. V šedesátých letech tam psali své povídky Šimek s Grossmannem atd. Dnes zde občas hraje na klavír sociolog Jiří Večerník, jako v salonu u Fantů hrával na housle Einstein Kafkovi. Tradice kaváren sice chřadne, ale jejich duch zůstává. „Pražská kavárna je památka, rezervace a měla by zůstat chráněnou rezervací, už proto, že to je locus genií,“ napsal v roce 1923 Karel Čapek. Přičemž locus je česky místo.

Tma zelení

Za chvíli tu máme jaro, kterému se v některých nářečích říká šeraď zelení, neboli spousta zelení. Jenže řekne-li někdo zelená, musí logicky následovat otázka: Jaká zelená? Odpovím-li, že jarní zelená, dostávám se k další sérii otázek, neboť jarních zelení znám nespočitatelnou škálu. Jen když se rozhlédnu za pár dní po zahradě, mohu začít u žlutozelené na konečkách větví hlohu a končit někde u ocelově modrozeleného břečťanu s namodralými žilkami stonků. Někam doprostřed této narychlo sestavené škály bych umístil matnou stříbrnozelenou, kterou na mě budou pomrkávat jabloňové listy. Některé pelargonie budou zase voskově zelené a až zářivě lesklé, avokádo tmavé, hnědozelené, levandule ocelově šedozelená, alpský cedr plavozelený, dub malolistý brunátně zelený a divizna polní bude sametově světlezelená.

Když si ale tento odstavec po sobě přečtu, hned cítím, jak je ten můj popis barev nedokonalý a nepřesný. Hloh má sice špičky žlutozelené, ale jen na první pohled. Podíváme-li se na jednotlivé jehličky zblízka, zjistíme, že jsou zářivě žluté a zelenou mají jen páteř či ústřední nerv. Na rubu jsou doopravdy žlutozelené. Loňské jehličky mají naproti tomu svrchu hodně tmavozelené až černé, ale na rubu jasně světlezelenou, skoro jako otevírající se hrách. Kdybychom chtěli přesnější popis, našli bychom na rubu loňských jehliček světlejší odstín páteře oproti tmavšímu okraji, na kterém je zřejmé, že černozelená z líce pozvolna přechází do světlosti rubu.

To, co popisuji, jsou jen rozdíly mezi zeleněmi na jedné jehličce hlohu, přesné označení zelení se mi ale evidentně stejně nedaří. S technickým popisem zelené, která je dána poměrem žluté a modré, si v psaném slově taky nevypomůžeme, ač bych asi mohl říci, že na jehličkách je sotva deset procent modré. Jenže podle těch procent si to náš mozek nedovede představit.

Ale dříve, na přelomu patnáctého a šestnáctého století, čeština používala přídavná jména jmenná: říkalo se názelený, nážlutý, nážlutný či nábrunátný. Tento způsob označení s drobnými jazykovými posuny používáme dodnes a je o trochu přesnější. S dovozem barevných látek do Čech se po francouzském vzoru odstíny přirovnávaly ke známým objektům, a tak se rozlišovaly barvy, jako jsou hřebíčková, koumarová, tedy šedá, rudá kardinálská, rozinková, papoušková, mořská, husí, holubí, maková, vohňová, olivová či perlová.

Vrátíme-li se k základům češtiny, která umí dobře pracovat s odstíny barev, tak ta rozlišuje mezi nažloutlý, zažloutlý a požloutlý. Proto mohu spolehlivě říci, že jehličky hlohu, u kterého jsem začal, jsou nažloutlé a jejich žluť je podobná housatům.

Ve staroslověnštině by se dokonce mohlo říci, že jaro je tma zelení. Tehdy totiž slovo tma znamenalo nejen velké množství černé, ale i velké množství čehokoli. K zelené se tento fejeton tulí proto, že rašení oné barvy přemalovává zimu na jaro. Musím se přiznat: Čím jsem starší, tím víc mě z této reinkarnace brní mozek: jako kdyby všechna stébla, listy a květy pučely z temena mé hlavy. Říkám tomu ejakulace jara.

8. květen a ukradená svoboda

Osmý květen spadl z nebe před naši zahradu. Vidím to jako dneska: na zahradě kvetly magnolie, azalky, šeříky a rododendrony a na pole se snesli dva ruští parašutisté. Měli u sebe jen pistole, ruksáčky a kýbl se zavařeninou. Smáli se na mě a pod paží nesli schumlané padáky, které věnovali babičce. Jejich marmeláda byla moc dobrá, višňová, proto trochu kyselá, ale chutnala báječně. Jedli jsme ji lžícemi, které měli vojáci zastrčené v holínkách, rovnou z kýblu. Ty lžíce měly ohnuté konce, aby jim nezapadly ke kotníkům.

Jak se posléze ukázalo, oba vojáci byli lékaři a na naší zahradě a na louce, kam dopadli, vybudovali lazaret. No vybudovali, to není asi přesné slovo: z okolních domků a chat, kam se vloupali, vynesli na louku matrace a na nich ložírovali. U nás na zahradě si v altánku na stole, kde jsme snídávali, udělali provizorní operační sál. Operovali vojáky připoutané provazy, bez anestetik, a oni strašně křičeli. Raněné a různě zbědované vojáky přiváželi na bryčkách či zrekvírovaných vesnických povozech tažených kravkami. A protože měli stále hlad, zvířata každý den poráželi a pak pekli na rožních. Dostával jsem od nich nejlepší kousky masa a na oplátku jsem jim nosil vodu ze studně: často se totiž nemohli moc hýbat.

Bohužel to mělo neblahé následky: zahrada i celé okolí brzy strašně zapáchaly fekáliemi, raněnými, i spálenými zbytky zvířat, což babičku i maminku moc zlobilo. Lékařům to taky vadilo, ale nedokázali s tím nic udělat. Navíc na to asi byli zvyklí. Ke mně se však chovali hezky, stále mě hladili a taky nosili na ramenou. Jeden z nich mi ukázal fotografii a říkal: Eto moj malčik. I na maminku byli hodní, protože byla těhotná. A stejně jak náhle se vojáci objevili, tak zase překotně rychle zmizeli. Odvezli je nákladními auty. Ty nejhůře zraněné za vesnicí v lese postříleli.

Zbyl po nich jen nepříjemný zápach, kterého jsme se dlouho nemohli zbavit. Fekálie a zbytky ohořelých zvířat děda naházel do vykopané jámy na louce a zakrvácené matrace jsme spálili. Jediné, co po nich na zahradě ještě zbylo, bylo velké množství zahradních sošek, které nakradli z okolních zahrádek. Stavěli si je k matracím a modlili se k nim jako k bůžkům. Ty sádrové panáky jsme pak se sousedovic mädl, jak jí říkala babička, rozbili: snažili jsme se je operovat, jako to dělali ruští lékaři s vojáky. Ale protože to děvče ze sousedství bylo původně ze Sudet, musela se po válce celá její rodina vystěhovat do Bavorska. V šedesátých letech jsme od nich dostali pohlednici, v které stálo, že Gerda, jak se ta dívka jmenovala, se provdala za amerického důstojníka a žije ve Virginii.

Později jsem na ruské vojenské lékaře, kteří se na rozdíl od Gerdy nikdy neozvali, ačkoli si vzali naši adresu (možná skončili v gulagu), rád vzpomínal. Za ty padáky, které dali babičce, jsem byl moc vděčný, protože babička mi z nich šila trenýrky snad až do půlky padesátých let. Kvůli tomu jsem jim odpustil i krádež tátových hodinek. Že nám ukradli i svobodu, mně došlo až o pár let později, když jsem ani o tom, jak jsem skutečně prožíval osvobození, nesměl ve škole hovořit. Naše učitelka měla strach, že by něco takového mohla byť jen slyšet, a hned nás okřikovala. Měla obavy, aby ji některá ze zapálených pionýrek neudala.

1. máj a totalita

„Podívej, celý svět slaví moje narozeniny, jen já mám to štěstí, že to ty lidi nevědí,“ říkával mi se smíchem dědeček, který se narodil na 1. máje, a dodával: „Anonymita je velký dar chudým.“

Měl pravdu, ale jako šprček jsem tomu moc nerozuměl a těch jeho veřejných oslav jsem se nemusel ani dlouho účastnit, protože jsem nebyl v pionýru. A nejen já. Do roku 1954 v naší třídě bylo v pionýru jen pár dětí kovaných komunistů, z kterých jsme měli legraci, protože nosily rudé šátky a zajíkavě brečely, když umřel Stalin, zatímco my, ilegální skauti, jsme se smáli pod vousy, nosili pod svetrem žluté šátky a byli jsme na to tajně pyšní. Oni schůzovali a my jsme si hráli na ilegalitu v Krčském lese a vydávali tajný časopis Sova. Až v osmé třídě nás třídní učitelka přemluvila, ať vstoupíme do ČSM, tedy Československého svazu mládeže, jinak že se nedostaneme na gymnázium. Přihlášku jsem po dlouhém váhání podepsal: dědečkovi, který byl už nemocný, jsem to raději ani neřekl, radil jsem se s naším skautským vedoucím, který se shodou okolností jmenoval Václav Havel jako náš budoucí prezident. Ten podpis jsem považoval za svou první zradu: možná že až takhle silně jsem si to tenkrát neřekl, ale určitě jsem to cítil jako provinění vůči dědovi, tátovi a našemu skautskému vůdci. Moc dobře jsem věděl či tušil, a dodnes si na ten pocit pamatuji, že dělám něco špatného, že opouštím sám sebe, že mě strkají na cizí cestu, po které se mi nepůjde dobře.

Nejsilněji jsem si to uvědomil na gymnáziu, které se tehdy přejmenovalo na jedenáctiletou střední školu. Když tam zrušili latinu a řečtinu, strýc mi řekl, že z nás chtějí udělat úplné blbce. Mne nutili, abych v šest ráno v modré svazácké košili šel slavit 1. máj. Tehdy jsem si vzpomněl na dědu, který již byl v té době mrtvý. Aby se mi z těch nucených oslav neudělalo zle, řekl jsem si, že jdu vlastně slavit dědečkovy narozeniny, a místo Ať žije soudruh Zápotocký! jsem křičel: Ať žije můj děda! V té vřavě si toho nikdo nevšiml. Dědeček by řekl: Měl jsi štěstí, byl jsi chudý, a tudíž anonymní.

1. máj byl pro mě důležitý hlavně proto, že jsem dal poprvé dívce polibek a ona se přitom rozbrečela. Řekla mi: „Co je to platný, že je nám spolu dobře, když tátovi ukradli dílnu.“ Byl totiž krejčí! Abych ji utěšil, pravil jsem: „Nic si z toho nedělej, dědovi zase ukradli továrnu! Vyráběl v ní lodičky,“ dodal jsem po pauze a ona se usmála a já se zamračil. Zřejmě mi tehdy došlo, že oni ty krádeže na 1. máje slaví, že totalitní režim je zvrhlý tlumočník, a začal jsem tu dívku vášnivě líbat v domnění, že na tu myšlenku zapomenu. Teprve později jsem se lekl, že přesně tohle si oni přejí a že to už nesmím víckrát udělat.

Dnes vím, že naše existence je v řeči: nestojí mezi námi a světem, ale utváří náš svět. Když jsem křičel: Ať žije můj dědeček!, učinil ten křik mé selhání snesitelným, ale zároveň mě naučil sebepodvádění. V sobě jsem se cítil čistý, ale navenek jsem byl slouhou režimu, a to jim stačilo. Zřejmě právě tehdy mi začalo docházet, že svět, který mě obklopuje, je past a že lidský důvtip na všechny léčky totalitního systému nestačí.

Gumička na mozku

Mám mozek na gumičce a ta gumička vede ke slunci. Jakmile začne svítit, táhne mě na jih. Jsem na tom podobně jako někteří ptáci, kteří musí mít snad taky nějakou gumičku v mozku. Když sednu do auta a venku je hezky, mám nezkrotnou touhu šlápnout na plyn směrem Salcburk, Brenner a pokračovat do Itálie.

Dodnes se pamatuji na naši první exilovou dovolenou v roce 1979, když nám Jiří Pelikán zamluvil hotel pod Římem v obci Sperlonga. Evropu jsme projeli s německým číslem na autě jen s jednou pasovou kontrolou a bez jakékoli celní prohlídky, což rozzlobilo mého osmiletého syna Ondřeje, který po přejezdu do Itálie suše poznamenal:

„Tady přejíždět hranice není žádný špás.“ Byl totiž zvyklý, že při přejezdu hranic v táboře míru, jak se tehdy říkalo tzv. socialistickým zemím, musel vždy na zadním sedadle předstírat, že tvrdě spí, protože pod něj jsme i na cestě třeba z Bulharska zpět přes Maďarsko schovali lahev metaxy, která byla větší než povolený půllitr, či karton cigaret značky Dunhill, jež u nás nebyly k dostání a v takovém množství se ani nesměly převážet.

Když jsme za tmy přijížděli do Říma, přilehlý les byl plný lesních žínek: postávaly na kraji silnice v kožichu, a když jste se k nim přiblížili, kožich rozevřely a byly nahé. Syn ty scénky komentoval jako Rudé právo: „Chudinky, nemají na oblečení!“

V Římě se Ondřejovi hned ohromně zalíbilo, a to ze dvou důvodů. U stolu se mohl chovat zcela nenuceně, drobit, ochutnávat jídlo z talíře spolustolovníků, což ho naučil Jiří Pelikán. Byl z toho u vytržení. Přísná pravidla středoevropského stolování byla za vteřinu popřena, propadla se vniveč. Z rituálu, který zakazoval při jídle hovořit, nezbylo nic. Restaurace byly veselé, hlučné, jídlo a víno skvělé. Vedle kasy seděla majitelova kočka a líně si nás prohlížela. Jen mrskala vousama. To byl ten druhý důvod, který syna zaujal, protože v Praze nesměl do restaurace ani se psem.

A v hotelu ve městečku Sperlonga to bylo ještě lepší. Tam totiž těch koček bylo několik tuctů a všechny byly různě barevné: černé, bílé, hnědé, mourovaté, pruhovaté, flekaté s různobarevnými ponožkami. A jedna kočka byla dokonce namodralá, prý anglická! Byly vychované, na stůl a na hosty nelezly, Ondřej je celou dobu krmil při večeři pod stolem. Když jsme se ráno v hotelu probudili, spaly všechny pod jeho postelí: napočítal jsem jich šestadvacet. Vylezly po stromě, který sousedil s naším balkonem, až k nám. Malý Ondřej to komentoval slovy:

„Tady se mi doopravdy líbí. Mám tu nejen kočičky, ale i služtičky, které po mně ustelou postel a složí pyžamo!“

Za tu gumu mě nejvíc tahalo slunce v exilu, když jsem jezdil z Bonnu do Merlu za Jiřím Grušou, protože to se vyjíždělo dálnicí na Frankfurt, která vedla na jih. Jednou jsem dokonce odbočku do Merlu přejel: slunce mi vypnulo mozek, přitáhlo k sobě mou gumičku a já se nedovedl ovládnout. V Praze cítím, že slunce za můj mozek gumičkou sice také tahá, ale takového úletu už nejsem schopný. Asi za to mohou kočky, které už i u nás člověk občas najde v restauraci.

Pohádka o vesnici pod Medníkem

Byla jednou jedna malá a velice přehledná vesnice: měla dva či tři statky a podél silnice byly tu a tam ještě doškové chaloupky domkářů. K mohovitějším rodinám patřili Boháčkovi a bezmála všichni domkáři se jmenovali Lněničkovi. Jen hospodští se jmenovali jinak. Až po Vítězném únoru v roce 1948, jak se tehdy říkalo komunistickému puči, se situace obrátila: Lněničkovi vyhnali Boháčkovy ze statků, pak založili jednotné zemědělské družstvo a Boháčkovic muže poslali na převýchovu do uranových dolů. Důvod pro jejich internaci byl prostý: našel se u nich na statku třeba pytel mouky, který neodevzdali pracujícímu lidu, a hned je prohlásili za šmelináře a nepřátele lidově demokratického zřízení. Paní Boháčkovou v okamžiku, když rekvírovali statek, našli na žebříku: sklízela jablka. Lněničkovi na ni křičeli, ať toho nechá, že ta jablka jí už nepatří, protože byla revoluce a dnes všechno náleží pracujícímu lidu.

Lněničkovi se z chudých a polorozpadlých doškových domků nastěhovali do Boháčkovic statků a Boháčkovi, kteří se koncem padesátých let postupně vraceli z kriminálů, domky, do nichž byli vyhnáni, opravili, přestavěli a upravili, zatímco jejich statky, které obývali Lněničkovi, pozvolna chátraly. Boháčkovic děti se během šedesátých let dostaly na školy a mohly si udělat maturitu. Pak přišel rok 1968, kolektivizace se začala zpochybňovat, Boháčkovic děti zaujaly v družstvu vedoucí funkce, protože na to měly vzdělání. Paní Lněničková přinesla staré paní Boháčkové ošatku jablek s omluvou, že jí je před dvaceti lety nedovolila otrhat, a mladý Lněnička na usmířenou mladému Boháčkovi zaplatil pivo.

Jenže přišel srpen 1968, vstup spřátelených vojsk Varšavské smlouvy na území Československa, jak se muselo říkat okupaci sovětskou armádou, a Boháčkovi byli zbaveni všech funkcí v JZD, protože neprošli prověrkami, v nichž musel každý vedoucí funkcionář před komisí prohlásit, že souhlasí se vstupem vojsk. Kdo tak neučinil, ztratil zaměstnání, nebo alespoň funkci. Vedení družstva se opět chopili

Lněničkovi, kteří okupaci přivítali, a nastěhovali se do opravených domků po Boháčkových, neboť ti se z vesnice odstěhovali.

Za dalších dvacet let Lněničkovi přivedli JZD ke krachu, Boháčkovic zchátralé statky zakoupili Pražáci a přestavěli na letní honosná sídla, takže po roce 1989 nebylo ani co restituovat. Snad jen některé pozemky, co ještě nebyly zastavěné. Boháčkům proto nabídli náhradní, které však nebyly vhodné ani pro pěstování obilnin, ani na sady, leda na pastviny, ale v té době už nebylo co pást. Na místě jejich bývalých pozemků stojí výstavní vily Lněničků, jejichž děti mezitím taky vystudovaly, zvolily správnou stranickou příslušnost a kochají se výhledem na Medník, v němž zlatokopové už dvacet let marně hledají nacistický poklad. Zášť však z těchto lidí ani míst nikdy nezmizela. Mír se i v této vesnici už bezmála osmdesát let jen předstírá. Protože tato pohádka nemá konec, ani nezazvoní zvonec.

Češi jsou nejlepší

Jsme na tom s hrdostí lépe než Italové. Tato pro nás velmi pozitivní zpráva proběhla médii, aniž jsme si jí příliš všimli. Připomenu, o co šlo: Italové nedávno vydali encyklopedii, v níž se lze dočíst, že lidstvo až do těchto dnů žilo v hluboké temnotě a nevědělo, kdo skutečně vynalezl psací stroj, telefon, žárovku, fax nebo helikoptéru. Podle této třicetidílné příručky jsou všechny převratné vynálezy připisovány Italům. Kromě kompasu, který podle encyklopedie prý jenom vylepšili. My starší jsme už něco podobného zažili. Já jsem třeba z domova věděl, že žárovku vynalezl Američan Thomas Alva Edison na konci předminulého století ve své laboratoři, kde jako první objevil i uhlíkový mikrofon, kinematograf, kameru a já nevím co ještě. S tímto poznatkem jsem ale dlouho nevydržel. Školství se u nás na začátku padesátých let 20. století ujal reformátor Zdeněk Nejedlý a starý kantor, když nejdříve vyměnil ve třídě obrazy Masaryka a Beneše za Stalina a Gottwalda, nám s neskrývaným překvapením sděloval, že žárovka byla původně vymyšlena na druhé straně zeměkoule, v laboratoři nadaného mladého ruského mužika Pavla Nikolajeviče Jabločkova, který v noci po práci vyvinul ve svém domku o dobrých pár let dříve tzv. elektrickou svíčku, a tím se stal skutečným vynálezcem žárovky. Jeho světlo bylo prý tak jasné, že přilákalo i knížete pána, který jeho ďábelský vynález nechal zničit, a proto se o něm lidstvo nedovědělo. Mladý Jabločkov svůj pokus náležitě zdokumentoval, popsal a teprve po vítězství pracující třídy ve Velké říjnové revoluci se na výkresy přišlo a lidstvo se konečně mohlo dovědět o opomíjeném géniovi. Jenže skutečnost byla jiná: Jabločkov byl vojenský inženýr a na svém vynálezu pracoval v Paříži. To nám ve škole zatajili.

Italové ale přišli s další verzí, a sice že doopravdickým vynálezcem žárovky je Ital Alessandro Cruto. Italové se již nepřou o to, kdo byl první, ani nesvádějí skutečnost, že nechali žít lidstvo tak dlouho v omylu, na krutost tmářské šlechty, ale svému vynálezci připisují prvenství díky lepší technologii. Tvrdí, že jeho žárovka byla ve stejné době mnohem kvalitnější. Edisonova hořela jen 40 hodin, Crutova 500 hodin a určitě i jasněji. Italové jsou tedy ve věci žárovek více než desetkrát lepší než Američané. Editorka encyklopedie Rossana Paceová redaktorům časopisu Time řekla, že „italští autoři vynálezů neměli ze svých badatelských úspěchů žádný užitek, protože si prvenství neprávem osvojili jiní“.

S touto tezí my Češi musíme živě souhlasit, protože moc dobře už od šedesátých let minulého století víme, že nejen žárovku, ale většinu převratných vynálezů jako první vymyslel Jára Cimrman ve Vídni pod lavicí, když se nudil při hodinách fyziky, aby si tam měl v době rakousko-uherského temna čím svítit na studium mnohem důležitějších knih. Na jeho vynález se zapomnělo, protože mu ho rozšlapal zlý kantor Wassermann.

Paměťový horizont

Když jsem byl malý, dohlédl jsem kolem sebe jen na pár kroků. Jak jsem rostl, můj horizont se posouval dál. A podobně stáří prodlužuje paměťový horizont. To, co si pamatuji, tvoří cestu, kterou si mohu prodloužit a uvažovat přesněji o tom, kam směřuje: kam sice já už nedojdu, ale kudy půjdou naše děti a vnuci, kudy půjde můj nejmladší vnuk Nuriel, který se právě narodil.

Jednu z velmi starých vzpomínek mám na červený mercedes, kabriolet, který jsem dostal k Vánocům. Byl to německý Matchbox, s dokonalými detaily, natahovací, měl pět koleček a to páté se točilo kolmo k těm čtyřem řádným a bylo o něco menší, takže se dotklo podložky jen tehdy, když jedno z kol už bylo mimo. V ten moment se autíčko samo vrátilo na stůl, kde jsem si s ním hrál. Ještě si pamatuji zelené magické oko, které svítilo v obývacím pokoji a u kterého sedával děda s tatíkem, když poslouchali Londýn. Podle zpráv označovali barevnými špendlíky na mapě Evropy, jak postupovala fronta na konci druhé světové války. V květnu 1945 přijely ruské tanky a vše se změnilo.

Dětská paměť je fragmentární a obrazová, ale přesto její rastr má vyšší řád: dítě zřejmě zaznamenává hlouběji osudové události. Asi proto vidím dodnes před očima okamžik, kdy mi maminka řekla, že zemřel skokem z okna ministr zahraničí Jan Masaryk, syn prvního prezidenta: byl jsem v postýlce, měl jsem žloutenku, listoval jsem si v knížce o Ferdovi Mravencovi a maminka měla na sobě modré puntíčkované šaty. V témže roce 1948 si pamatuji na 1. máj: milicionáři vezli kašírovaný bochník chleba, který byl tak velký, že zabíral celou ulici od jednoho chodníku k druhému, a jako by hned za tímto průvodem se svět začal měnit. Z hostince Na Růžku, kam jsme chodili rodičům pro pivo s Josefem Vieweghem, otcem spisovatele Michala, se stalo agitační středisko, z bordelu ústav národního zdraví, z bia Rokoko bylo kino Tatra a hlavní Vídeňská ulice byla přejmenována na Táborskou a z ní začaly mizet pestré krámky, které nahradila šedá a očíslovaná Bratrství, jak se tehdy začalo říkat znárodněným hokynářstvím. Veselá barevnost mého dětství byla nahrazena oficiální státní šedí a ta jak erární deka překrývala minulost. Tak to trvalo až do druhé půlky šedesátých let, kdy začala opadávat šeď v padesátých letech narychlo nahozených fasád a na nás zase vykoukly veselé reklamy firem Philips a Harley-Davidson. Dlouho jsme se ale neradovali a byly tu opět ruské tanky, které vše vrátily do nadirigované šedi, která měla opět zakrýt přirozenou sociální tradici. Společnost ztratila živoucí kontakt s minulostí a tak jediné, co zbylo z veselé minulosti, byly fragmenty obrazů a artefakty. Když je ale spojím a podívám se, kam směřují, musím se přiznat, že mám obavu, aby se historie neopakovala. Lidé v tramvaji začínají být zase nějak moc šedí. Jako kdyby i my jsme měli páté kolečko, které – jakmile se ocitneme na pokraji změn – vždy vše vrátí zpět do starých kolejí. Snad jen náš bývalý ministr zahraničí Karel Schwarzenberg tentokrát nevypadne z okna.

Topografie ztrát

Kolik váží v duši dobřichovická lodička? To je otázka, kterou si kladu od té doby, co jsem viděl syna Ondřeje, když se vrátil ve dvaceti po třinácti letech z exilu na zahradu, kde jako malé dítě vyrůstal, a objevil tam v dřevníku lodičku, kterou s mámou kdysi vyřezával z borovicové kůry. Držel ji v ruce, jako drží dnes svého nově narozeného syna, něžně ji hladil a večer jsem ho přistihl, jak si ji dal k posteli.

Setkání s dětstvím mu obrátilo perspektivu. Hrozně se divil, oč je zahrada ve skutečnosti menší než ta, co mu zůstala ve vzpomínkách: měl dojem, že kdysi potřeboval celý den na to, aby ji přešel. Naproti tomu lodička, kterou tam našel, v jeho vzpomínkách nabobtnala, zvětšila se a byla důležitější: spojovala ho s dávno odešlým časem. Sloužila mu jako most, po němž bylo možné přejít do minulosti, a on se uviděl se svou žlutou plastovou konvičkou jako malý šprček, který lije vodu tulipánům do kalíšků květů, a vzpomněl si, jak dostal vyhubováno, protože tulipány se pod tíhou vody lámaly. Vybavil si, jak na něj do letní postýlky padaly růžové okvětní lístky magnolií a jak celá zahrada kvetla různobarevnými rododendrony a azalkami.

Když jsme večer spolu seděli u krbu a oheň plápolal, i já jsem po tom jeho mostě přešel do minulosti a viděl jsem se, jak s babičkou chodíme sbírat zeměžluč, řepíček, zahlédl jsem louky plné slziček Panny Marie, včel, čmeláků a zelených poskakujících koníků, pole plná chrp, svlačců a vlčích máků, nad nimiž poletovali otakárci a žluťásci, cítil jsem fermežovou vůni pražců, po nichž jsme chodili, a viděl úvozové cesty obrostlé stromy, v jejichž větvích uvízla sláma ze snopů svážených z polí po žních. Oheň ozařoval dávno zasuté obrazy a vůně a já se podobně jako Ondřej ptal: Kolik váží v mé duši po pětašedesáti letech květ zeměžluče? Z fialových mraků v mé hlavě pršely maliny a ty, co dopadaly na rybník, hned po dotyku s vodou rozkvetly jako lekníny, které okusovaly zlaté rybky. Ty, co spadly na louku, se proměnily v meruňky a já si je kutálel po cestě jako míče. V tu chvíli mě napadlo, kam by se po Ondřejově mostě asi dostala babička, která se narodila v předminulém století, kdyby ještě žila. Když jsem byl malý a napadl sníh, vzpomínala, oč více ho bylo za jejího mládí. V Nerudově ulici, kde bydleli a měli i obchod s dílnou, nebylo přes haldy sněhu lidi ani vidět. Vzpomínala, jak jim čouhaly jen šošolky hlav. Prý v dílně u tohoto mého praděda rád poseděl Jan Neruda s pivem, v kterém měl ohříváček, a vyprávěl mu, o čem bude psát. Pradědeček tam zase sedával za akurátně vykrojeným stolem, šosfel na klíně, aby ani zrnko zlata či platiny nepřišlo nazmar, stále si při práci dýchal na brýle a pak si je leštil podolkem či náprsenkou kožené zástěry. Většinou ale měl v oku lupu, takže jsem si ho představoval jako strašidlo s vypouklým okem. Neruda údajně pradědečka inspiroval k tomu, že pro přátele začal dělat nemravné šperky: milující se páry jako sponky do kravat pro pány, které šly rychle na odbyt.

Čert ví, jak to bylo ve skutečnosti, a už nikdy se to asi nedozvím. Klíč k tomu, co si pamatujeme, je jen v nás a ve vyprávění našich předků, kteří nás svým tradováním spoluvytvářejí. I když i my zase svými fragmentárními vzpomínkami vytváříme zpětně i jejich obraz. Tato topografie ztrát je jen pokusem o malý atlas mizení.

P. S. Je o tom i tento starý chasidský příběh. Rabi Jisra’el Ba’al Šem Tov, když viděl, že se na jeho národ valí nějaké neštěstí, chodil se zpravidla usebrat v jistou hodinu na jedno místo v lese za dědinou. Tam rituálně zapálil oheň, odříkal vždy stejnou modlitbu, soustředil se a potom učinil zázrak. Odvrátil blížící se neštěstí. O dvě generace později, když se jeho žák, slavný Magid z Meziřiče, který byl proslulý tím, že učil své žáky hlavně naslouchat, snažil pohnout nebesy ze stejných příčin, odešel na totéž místo do lesa a řekl: „Poslyš, Pane světa. Nevím, jak rozdělat oheň, modlitbu však ještě odříkat umím.“ A stal se zázrak.

Ještě později chodíval do stejného lesa také rabi Moše Lejb ze Sasova a prosil za svůj lid těmito slovy: „Nevím, jak rozdělat oheň, ale vím, kde je to místo, a to by mělo stačit.“ Stačilo to. I tentokrát se stal zázrak.

Nakonec přišla řada na Rižinského. S hlavou v dlaních seděl doma v křesle a hovořil k Bohu: „Nedokážu rozdělat oheň, neznám tu modlitbu, ani to místo nemohu v lese najít, ať dělám, co dělám. Vše, čeho jsem schopen, je vyprávět tento příběh. Mělo by to stačit.“ A stačilo, protože v jeho duši měl velkou váhu.

Trpaslíci

Protože trpaslíci poznamenali celý můj život zásadním způsobem, zaujala mě v novinách zpráva, že severočeská policie vyšetřuje množící se krádeže zahradních sošek: trpaslíků, jelenů a vodníků. Glosa upozorňovala na to, že ve Francii byla v letech 1996 a 1997 založena Fronta za osvobození zahradních trpaslíků, která si kladla za úkol jejich navrácení do volné přírody. Toto hnutí se údajně ve Francii rozpadlo, ale má odnože ve Švýcarsku, Itálii, Španělsku, Německu a nejnověji i ve Spojených státech.

Tato zpráva mně přišla jako velmi aktuální, ale začnu vzpomínkou. Moje první setkání s trpaslíky se totiž odehrálo v květnových dnech roku 1945. Jakmile skončila válka, naše zahrada změnila barvy: bělala se obvázanými ruskými válečníky, kteří polehávali mezi rozkvetlými rudými a fialovými rododendrony a růžovými a nazlátlými azalkami. Vojáci tam polehávali celé dny. Jen v noci, když vesnice ulehla ke spánku, se vydávali na lov. Z okolních zahrádek kořistili sádrové trpaslíky. Jak se u nás tito bojovníci náhle zjevili, tak zase zmizeli. Zanechali však po sobě náramné překvapení: snad na místě ležení každého Rusa mně zbyl alespoň jeden trpaslík s červenou špičatou čepicí. Hleděl jsem na tu zahradu jako na zjevení, zcela přimrazen k zemi.

Tento pocit mám i z let 1948 a 1968, jen s tím rozdílem, že trpaslíci, kteří se náhle za pomoci Rusů zjevili, seděli na všech důležitých úředních postech a byli živí. Byli jsme jimi ale opět uhranutí a někteří z nás je začali vzývat jako bůžky, jako to dělali Rusové se sádrovými trpaslíky. Dovoluji si tvrdit, že právě tato opakující se zkušenost s trpaslíky je naším největším generačním zážitkem. Byli jsme dvakrát svědky, jak se jim musel přizpůsobit chod celé země a jak se postupně velká většina lidí v trpaslíky proměnila, nebo alespoň předstírala, že jsou také trpaslíky.

Takových lidí, kteří na tuto hru nikdy nepřistoupili, bylo velmi málo. Zatímco jiní agilní občané se hry účastnili a snažili se získat různé vlivné pozice mezi trpaslíky, to jest šli na celou věc jaksi úřednicky, funkcionářsky, účelně, hrstka statečných od prvopočátku hájila to „neúčelné“, ale podstatnější: jazyk jako prostředek sloužící především k poznání skutečnosti. Upozorňovala vždy na to, že fráze vnikající do přirozené řeči ji mění v antijazyk, který skutečnost zatemňuje a zamlžuje, a tedy zabraňuje poznání, že nelze tvrdit, že celý běh světa směřoval jen k tomu, aby ho řídili trpaslíci. Aktuální se mi zdá zpráva z novin proto, že trpaslíci mě v posledních letech zase dohnali: vylezli z lesa, derou se opět do státní správy a mluví na nás podobnými frázemi, podle nichž je můžeme bezpečně identifikovat. Červené špičaté čepice sice nechali v lese, abychom je hned nepoznali, slova je ale prozrazují, jsou falešná, a tím usmrcují kořeny společnosti. Bohužel někteří lidé trpaslíky začínají uctívat jako Rusové v roce 1945. Situace je ale o to horší, že veřejný prostor se rozpadl. Rozdíl mezi tím, co se bere jako dané, a tím, o čem se musí diskutovat, se vyčerpal. Agora je v troskách. Proto i já se hlásím k Front de libération des nains de jardin a křičím: Vraťme trpaslíky zpět do lesa, kam patří!

Červenec

Můj prázdninový červenec začínal každoročně na pražském nádraží Braník, odkud vyjížděl posázavský pacifik plný trempů a chatařů směrem na Vrané, Davli, Chlomek, Pikovice a Luka pod Medníkem, kde se s lasem a koltem za pasem proháněla podle Voskovce a Wericha babička Méry.

Supící a čadící parní lokomotiva měla za sebou připojené nákladní vagony, v kterých byly přišroubované k podlaze hrubé lavice. Někteří dospělí lidé při pohledu na tyto vagony omdlévali a zvraceli. My děti jsme v nákladních vagonech jezdily rády, protože otevřenými dveřmi jsme lépe viděly. Trampové sedávali na podlaze s nohama spuštěnýma z vagonu a my jsme jim záviděli. Od Davle se vlak začal vlnit kolem Sázavy a zařezával se do ostrého kaňonu jako v Arizoně, jak jsme si ji jako děti představovali při četbě rodokapsů. Na řece bylo možné zahlédnout voraře, kteří sváželi svázané kmeny ku Praze.

U nás ve vsi na malých políčkách, která dnes vytěsnily chatové osady a honosné vily, již zlátlo žito plné rudých máků, modrých chrp a nafialovělého svlačce. Ve vesnici večer hřměly soukromé hospody U Buriánků, U Holubů a U Jirků, které patřily tradičně převážně trempům. Noční vesnicí se pak kromě opilců brouzdaly zachmuřené žňové hlídky s rudou páskou na rukávě, které měly za úkol chránit družstevní obilí před dvěma místními kulaky, kteří ale již stejně byli ve vězení na převýchově. Malé voňavé kvelby, kam se chodilo nakupovat, kdykoli se vám zachtělo, protože hokyně pracovala na statku, se zrušily a v jedné zatáčce mezi návsí a nádražím postavila Jednota dřevěnou boudu, před kterou se zakabonění a hudrující lidé učili stát fronty: každé ráno na mléko, dvakrát týdně na chleba a rohlíky a na maso jednou týdně.

Nad vesnicí „na panském“ zbořili triangl, ale podobné čtyři věže postavili za vesnicí, obehnali je ostnatým drátem a denně tam vozili mukly, kteří těžili uran, aby získali kladný vztah k novému, lidově demokratickému zřízení.

Takový byl můj dětský červenec: Cyril a Metoděj se neslavil, jen 6. července se zapalovala vatra za Jana Husa. Vlastně začátek prázdnin byl docela pěkný, protože jsem tenkrát ještě nechápal, co se kolem mě děje. Teprve když jsem za ostnatým drátem zahlédl pana Boháčka, ke kterému jsme chodili donedávna pro mléko, a strýc mi vysvětlil, proč zvracel, když viděl dobytčák a vlak raději nechal ujet, jsem začal tušit, že naše dětství není až tak šťastné. Strýc Mallota (po staletí se psali v různých zemích různě: buď Mallotta, nebo Maalot či Malot) totiž řekl: V těch vagonech nevozili dobytek, ale lidi do komína.

Začátek školy a druhé setkání se strachem

Že se už blíží škola, mně oznámily každoročně v půli srpna padající hvězdy. Brzy nato odletěli rorýsi, čápi se začali shlukovat k cestě do Afriky, kaštanům hnědly listy a babička vařila švestková povidla. Přitom mi připomněla, že jsem o rok starší. Musel jsem se postavit k futru dveří a ona tam udělala čárku a připsala datum, abych viděl, jak rostu. Rostl jsem na můj vkus pomalu. Přál jsem si jít do školy a být dospělý, a taky abych mohl říkat, že něčím jsem. Táta byl ekonom, děda strojař a obchodník, soused byl právník, strýc profesor latiny a řečtiny a já chtěl být kominík. Líbilo se mi, že kominíci mají bílé čepice, jsou černí od sazí a v očích jim svítí bělmo. Byli privilegovaní: mohli chodit po úzkých dřevěných lavičkách po střechách, kam ostatní lidi nesměli, a koukali se na svět shůry. Doma mi to nerozmlouvali.

Do první třídy jsem se moc těšil, protože jsem se chtěl pochlubit, že už umím číst. Naučili mě to babička s dědečkem: nejprve jsem přečetl název kina Rokoko, jak už jsem o něm mluvil, a doma jsem četl nápisy na psacím stroji, rádiu a konzervách, na procházkách názvy obchodů a začal jsem číst knížku o Ferdu Mravencovi. Moc se mi líbily příběhy s Beruškou, s broukem Pytlíkem a hlemýžděm, kterého Ferda zapřahal do bryčky jako koně.

Se čtením jsem ale ve škole neuspěl: číst tam uměli všichni. Ředitel sestavil jednu první třídu z těch, kteří byli trošku pokročilejší, abychom se při vyučování nenudili. Byla to dobrá škola, stále jsme se při vyučování předháněli, kdo bude lepší, komu jde čtení a psaní líp. Psaní mi ale moc nešlo, sotva jsem se podepsal hůlkovým písmem a E jsem zrcadlově obracel. Kvůli tomu se mi děti smály. Naštěstí jsme v první třídě psali jen malou křídou na tabulku, kde se chyby daly mazat mokrou houbičkou, protože sešity jsme ještě neměli. Vzpomněl jsem si ale na babičku a řekl jsem si, že musím být nejlepší i ve třídě, nejen v naší ulici, abych uživil rodinu, a v době, kdy ostatní chodili na náboženství do katolického kostela, jsem ve třídě sám psaní cvičil. Ostatním klukům jsem ale trochu záviděl, když se chlubili, že v zákristii hrají s panem farářem fotbal.

Sotva jsem ale psaní zvládl, naši třídu zrušili kvůli třídnímu boji, což jsem samozřejmě tenkrát nevěděl. Nejen školní třídy pro chytřejší děti, ale i společenské třídy byly zrušeny. Všichni měli stejně vypadat, stejně vydělávat a stejně myslet. Na maminku se rozkřičela domovnice kvůli tomu, že nosila klobouk a ne šátek, a já doma poprvé uslyšel větu: O tomhle nesmíš ve škole mluvit. Soukromí bylo tajné: některé knihy se ukryly, aby je náhodou nikdo cizí u nás doma neviděl a neudal nás, babička se bála na ulici mluvit cizím jazykem a některé děti měly zakázáno si se mnou hrát. Tehdy jsem podruhé od konce druhé světové války pocítil hmatatelně strach. Jen hvězdy po celou dobu padaly stejně, rorýsi odlétali, čápi se chystali na dalekou cestu a s tím strachem jsem zůstal sám. Dodnes se z něj snažím vypsat.

Má první láska

Přiznám se, že i po sedmdesátce si tu dívku vybavuji docela přesně: nejen jak vypadala, ale po chvíli soustředěného vzpomínání dokonce cítím i její vůni. Její parfém byl svěží, levandulový, ale ta vůně nebyla umělá: patřila jen jí! A když jsem jí to řekl, rozesmála se, až se jí nepatrně stahovaly dírky v nose, krčila čelo a trochu přitom mhouřila levé oko. Byla štíhlá, blonďatá, ráda hrála na kytaru a zpívala. V Lukách pod Medníkem, kde jsem ji o prázdninách poznal, jsme spolu chodili po trati směrem k Žampachu, odkud bylo místy vidět na strmý kaňon, pod nímž dole hučela Sázava. Já chodil po koleji, což byl dobrý důvod, jak se jí dotýkat a držet kolem ramen. Občas jsme se zastavili, abych ji políbil. Nejprve lehýnce, jen na krk, a cítil jsem, jak se přitom celá zachvěla, což mě taky vzrušilo. Když jsme potom sešli z trati na louku, poprvé jsem jí dal pusu na ústa atd. atd.

Pozoruhodný na té vzpomínce je až konec, protože v nenaplněné vzpomínce je vždy něco protivného, ale zároveň něco věčného: nikdy na ni nezapomenu, protože jsme si nestačili ublížit. Školní rok nás tehdy rozdělil, chvíli jsme si psali a pak mně sdělila, že si našla někoho jiného. Když jsem to, asi trochu smutně, oznámil babičce, chvíli zakaboněně mlčela a pak se mě zeptala: A máš ji rád? A já odpověděl: Ano! Proč se ptáš? Odpověděla: Tak jí to přej, alespoň bude mít v životě o starost, o tebe míň! Po chvíli mlčení dodala: A pokud jste si souzeni, stejně se potkáte a pak teprve přijdete na to, že opravdová láska je hlavně starost o toho druhého. Ostatní je jen dárek. Babička řekla Geschenk! S tou dívkou jsem se potkal asi po padesáti letech, souzeni jsme si nebyli. Chvíli jsme se na sebe nevěřícně dívali, pak jsme si padli do náruče a hlučně vzpomínali. Taky si naše kolejnicové výpravy pamatovala. Ale voněla už úplně jinak. Byl to jiný člověk a já musel být stejně jiný člověk pro ni. Vypili jsme spolu kávu a zase se rozešli.

Cestou domů jsem vzpomínal na babičku a říkal si, co by na to řekla, kdybych jí o setkání vyprávěl. Asi by se jen lehce usmála a pobaveně utrousila: To víš, vzpomínky jsou něco jako sbírka známek – když jednu vytáhneš pinzetou a chvíli se na ni díváš, vzpomeneš si, jak jsi k ní přišel, ale to je tak vše. Musíš ji zase zasunout zpět a vrátit ji, kam patří: do alba. Stejně jako to děvče. A měj na paměti, že sentiment nepatří do života stejně jako do umění a politiky. Proměňuje všechno v kýč. Zatemňuje mysl, starý chlapečku! A řekla by to tak, aby to vyznělo jako blbečku! Tím jsem si jistý!

Určitě by chtěla, aby mi došlo, že sentiment je druh zahálky. Kýč, který se nesnaží vyvolat nové potřeby. Kýč je defekt: svět z pozlátek, hloupých pohádek. A já bych na obranu mohl jen špitnout: Ale, Grossmutti, ta její tehdejší vůně, kterou ještě dnes cítím, je pravá! Ona by se na mě úkosem podívala a já bych rychle dodal: Pardon, byla! Jsem sentimentální stařík na rozdíl od tebe, které by letos bylo hodně přes sto let. Sám bych si ale myslel: Bylas to právě ty, která jsi mě učila, že se nemám stydět za to, co se děje v mém srdci a v mé duši, i když taky od tebe vím, že mluvit znamená vždycky riskovat přiblížení se tomu druhému. Babičku jsem rád poslouchal, zvlášť když jsme snídali na střeše, protože hrála dobře na klavír zn. Bechstein, na šicí stroj zn. Singer i na hvězdy nebeské.

Antropologie ve vlastní vesnici

Vždycky, když potkám souseda, kroutí nade mnou hlavou a říká:

„Pane Hvížďalo, já nechápu, jak tu naši politiku můžete komentovat, vždyť je to pořád to samé! To je přece strašná nuda!“

Tuto větu při každém setkání tvrdošíjně opakuje a koulí při tom nevěřícně očima. Vzpomněl jsem si na něj, když jsem si přečetl článek o nudě antropologů, kteří přijíždějí do cizích zemí zkoumat kulturu, hledat odlišnosti. Většinu času ale nemají co dělat a jen čekají na nějakou událost, která je nová, a snaží se ji všemožně zdokumentovat, aby pomocí detailů popsali jinou kulturu. Proto jeden americký antropolog hovořil o svých kolezích ironicky jako o obchodnících s úžasem, co „pokoutně nabízejí neobvyklé, prodávají zvláštní“.

Po těchto slovech jsem si uvědomil, že komentátor dělá něco podobného: je antropologem ve vlastní vesnici a musí hlavně sám sobě klást ty nejzákladnější dětské otázky, které by kladl papuánský indián Čechům, kdyby tu prováděl antropologický výzkum, aby zjistil, čím se lišíme od zvyklostí jeho kmene.

Kdyby sem přijel v době voleb, asi by se zeptal: Co jsou to volby? To slovo tady slyším dost často.

Já bych mu odpověděl: To je způsob, jak si vybíráme lidi, kteří pak tuto zemi řídí.

On by se nejspíš musel zeptat: A jak víte, že ti lidé, které vyberete, jsou dobří a schopní? Vždyť se všichni v tak velké zemi neznáte?

To je pravda, opáčil bych a dodal: Každý kandidát by nás měl svou prací, minulostí i svým vystupováním o sobě přesvědčit.

A není právě v tom ten hlavní problém, řekl by nevěřícně starý indián. Přece řídit třeba i naši malou vesnici je něco jiného, než být šamanem a přesvědčit místní lidi o tom, že přijde brzy déšť nebo že umí léčit zaříkáváním!

A já bych mu musel přitakat. Asi bych se mu snažil vysvětlit, že tady v Evropě máme takovýto zvyk, že se to takhle ustálilo jako nejpřijatelnější řešení, za něž jsme dokonce mnoho desetiletí bojovali.

On by třeba chvíli mlčel, zkoumavě by si mě prohlížel a pak by vesele přiznal: To by mezi Papuánci neprošlo! Šaman nemůže být náčelníkem.

A hledáním toho, co by mezi námi Čechy nemělo procházet, tím se zabývá skoro každý poctivější komentátor. Problém je, že se to dá těžko vysvětlit lidem, jako je můj soused, kteří nad politikou zlomili hůl, protože je nudí. Pro nudu jsou podle lékařů charakteristické pocity omrzelosti, zbytečnosti, nespokojenosti, nezajímavosti, snížená pozornost a depresivní stavy. To by byla nebezpečná diagnóza části naší společnosti.

Babička

Lidé se mě někdy ptají: Proč píšeš tak často o své babičce? Jedna z možných odpovědí zní: Protože zemřela třikrát: poprvé mezi lety 1492 až 1495 po vyhnání ze Španělska, podruhé po roce 1942, když unikla deportaci, a potřetí v roce 1970 v Praze – a na to se nedá jen tak snadno zapomenout. A hlavně ona na to nezapomněla. Naučila mě, že je moc těžké vědomě lhát, když člověk nezná pravdu, a občas mi připomenula, že ví až moc dobře, co bude, ale co bylo, že nedokáže pochopit. Její skepse ve vztahu k minulosti pramenila hlavně z toho, že byla přesvědčená, že nesmysl hovoří silnějším jazykem než slova, jež dávají smysl. Zažila to na vlastní kůži. Úspěch protimluvů, s kterými šamani umně zacházejí, pramení z toho, že smysluplná výpověď je samozřejmá, a tudíž nudná. Proto asi není náhoda, že na ni vzpomínám tak často. Nechme ale čerty spát: ať se drbají za ušima sami. My o nich víme jedno: umějí vyměnit šaty, ale ne zlobný mozek. To vím taky od babičky.

Šamani jsou nebezpeční hlavně v době, kdy bychom měli mít nejvíc práce a kdy se dějiny začnou potloukat po ulici jako idioti a šamanům se to hodí. Vezměme si třeba svatého Václava, patrona Země české, o jehož legendu se opírá identita českého středověkého státu a naše příslušnost k západní, křesťanské Evropě. Začne-li šaman na ulici na Václavovu mystiku útočit jako na symbol servility a kolaborantství, útočí tím na mytickou podstatu naší identity a hlásí se k jeho energickému mladšímu bratru Boleslavovi. Ten však Václava zavraždil a pak prý porazil Durynky i Sasy. Problém je v tom, že nevíme, jak to ve skutečnosti bylo: je to jen legenda. Ale dobře víme, že na tomto mýtu, této legendě, stojí naše existence. Proto je těžký hřích ho bourat: mýtus je v principu vždy pravdivý a má se brát vážně i ironicky. Lež se v případě, kdy skutečně neznáme pravdu, stává nesnesitelně lehkou.

Babička mě rovněž učila, že podstata nikdy netkví v tom, o čem se hovoří, ale že důležitý je modus, tedy nejčastější styl, s nímž se přibližujeme k myšlení toho druhého. Když třeba modus šamanův signalizuje nezájem o druhé, jsme vždy v ohrožení. A to zvlášť za situace, kdy se stále hovoří o konsolidaci, tedy o nějakém urovnání, ale jako národ jsme se doposud nekonsolidovali, naopak se štěpíme.

Prý už kdysi císařovně Marii Terezii ve Vídni jakýsi rádce řekl: Veličenstvo, staleté dějiny sice opravňují k nedůvěře, ale vaše mysl se nesmí zachvět. Požadavky zemské zakládají se na pradávných zákonech, na které se věčně věků skládaly přísahy, leč nikdy nebyly dodrženy. Ale víra v ně, tedy mýtus o nich, vytvořil to, čemu říkáme dějiny. To mám samozřejmě také od babičky. Od ní mám svou osobu i svůj osud. Její dcera mě jen porodila. Je to dáno asi tím, že člověk hodně závisí na otázkách, jež se naučí klást v epochách, které jsou nemorální. A tu epochu jsem trávil převážně s babičkou.

Zábrana tvořil, aby se nezbláznil

„Že se člověk nemá litovat a nemá být sentimentální? Kašlu na tyhle morální kategorie pionýrských vedoucích. Svíjím se steskem a zoufalstvím, když na padesátá léta pomyslím. A myslím na ně vlastně pořád. Tohle období mého života je jediné, které je ještě palčivé, jediné, o které mám dodnes živý zájem.“

A o poměrech v padesátých letech Jan Zábrana věděl své: Doma, v Humpolci, jeho rodiče, učitelé, vlastnili domek a od třicátých let byli aktivními členy národně socialistické strany. Kvůli tomu byli po komunistickém puči v roce 1948 po vykonstruovaném obvinění odsouzeni: Zábranova maminka dostala 18 let a o něco později byl i jeho otec odsouzen na 10 let. Matka byla amnestována v roce 1950, otec o dva roky později. Ale mezitím humpolečtí komunisté mladičkého Jana Zábranu vyhnali z domu, který jeho rodičům záviděli, a on se musel přestěhovat do podnájmu v Praze. Z kádrových důvodů mu nedovolili studovat klasickou filologii, v roce 1950 si tedy zvolil římskokatolickou bohosloveckou fakultu, ale i z té musel odejít a vyučil se zámečníkem ve vagónce Tatra-Smíchov. Střídal různá manuální povolání, ale současně již psal, překládal a začal se stýkat s nekonformními umělci. Brzy se seznámil i s Josefem Škvoreckým, který byl jeho nejbližším celoživotním kamarádem, a s ním jsme ho taky nejčastěji potkávali: smutek v jeho očích byl tak hluboký, že i dnes – když na něj vzpomínám – sotva lapám po dechu, protože mám strach, že bych se v něm mohl utopit.

O komunistech napsal: „I vraždy jsou ochotni vidět ve vonném oparu švestkových květů.“ V té době se taky seznámil s Václavem Havlem, který na něj vzpomínal slovy: „Honza Zábrana nás v hlubokých padesátých letech upozorňoval na určité osobnosti, autory a díla, která jsme neznali a která byla nedostupná… jeho pomocí jsme poznali Škvoreckého, seznámil nás s Kolářem a Hrabalem…“

V roce 1955 se mu oči trochu rozjasnily, byl přijat za člena Kruhu překladatelů a začal se živit jako překladatel ruské a anglicky psané literatury. Zajímal se o ruskou literaturu třicátých let: o Babela, Bunina, Jesenina, Mandelštama, podílel se částečně i na překladu Solženicynova Gulagu a podobné kritické autory vyhledával i mezi Američany: Ferlinghettiho či Ginsberga. Kromě toho psal i poezii, doslovy, kritické eseje a kvůli obživě a zábavě hojně překládal i detektivky: se Škvoreckým tři společně napsali. Patřil mezi kmenové autory tehdy velmi populární literární revue Světová literatura a nakladatelství Odeon, kterému říkal „protistátní nakladatelství ošklivé literatury“.

Jan Zábrana zemřel 3. září 1984 v Praze, ve věku třiapadesáti let, v důsledku depresí, které se u něj projevovaly již od padesátých let. O smrti ale hovořil velice často, jak mi sdělil v exilu Josef Škvorecký: bydlel nedaleko krematoria, a když tam pracovaly pece, hladil prstem na parapetu okna v pracovně prach. Říkal: „Smrt mi posílá vzkaz!“ I když po svém návratu do Čech jsem se dozvěděl od překladatele Antonína Přidala, že těsně před smrtí přátelům říkal: „Ještě nejsem na konci cesty!“

Posmrtně vyšly nejen některé jeho překlady a básně, ale hlavně deníky s názvem Celý život, z nichž jsem citoval v úvodu a odkud je i tento úryvek: „Nikdy JIM neříkej pravdu, nikdy jim neříkej, co si opravdu myslíš… Vypadá to jako něco nemožného, zvráceného, obludného… A přitom to není nic jiného než životní nevyhnutelnost ve zvráceném režimu, je známo, jak zatočili s těmi, kdo tuto devízu porušili…“

Připomíná mi to moudrost starců: nad každou páchanou hanbou lidí, kteří musí lhát, je hanba těch, kteří nechtějí nic vědět o těch, kteří ji způsobují.

Dědečkův doutník

Děda nebyl žádný vášnivý kuřák ani piják, ale jako labužník si uměl vychutnat každý rituál. Jeho pohyby byly přesné a klidné. V očích měl plamínky a každou slavnost celebroval. Moc rád jsem ho pozoroval. Než přinesl ze sekretáře karafu s armaňakem a dózu s doutníky, pečlivě otřel malý intarzovaný stůl. Armaňak měl nejraději Albert de Montaubert z Francie, doutníky pak z Dominikánské republiky.

Bachraté koňakové sklínky nejprve nahřál, aby armaňak mohl pustit vůni, pak do nich ucvrnknul babičce i sobě krapet tekutiny a po přiťuknutí k němu chvíli lahodně čichal, než si dal loka.

Po pauze otevřel dózu, v níž skladoval krabice s doutníky. Chvíli je otevíral, přikládal je k nosu a přerovnával, až se rozhodl pro tu správnou krabičku a teprve v ní si nejspíš dle barvy vrchního listu vybral takový doutník, na který měl zrovna chuť: ty světlejší jsou jemnější, říkával. Pokud se pamatuji, jeho oblíbené doutníky nebyly moc tlusté ani moc dlouhé a voněly po ořeších. Krabičky byly dřevěné a pomalované barevnými erby, postavami a nápisy. Jedna se tuším jmenovala Diablo Churchill. Celofán, do něhož byl doutník zabalen, děda rozřízl, doutník opatrně vysunul a přiložil k nosu. Když se nabažil, vzal ho do levé ruky tak, aby mohl pravou uchopit notch cutter, a přitiskl ho k hlavě doutníku: když ořezávač zmáčknul, vytvořil v něm řez ve tvaru písmene V. K zapalování používal sirky z balzového dřeva: nejprve počkal, až se spálí síra, doutník držel kousek nad plamenem a otáčel s ním tak dlouho, až pata začala zvolna prohořívat. Teprve potom lehýnce popotáhl, labužnicky vyfoukl kouř a pozoroval, jaké obrazce kreslí. Děda kouřil pomalu a popel skoro neodklepával. Říkával: Jako podle nosa poznáš kosa, podle délky popela poznáš kvalitu doutníku.

Máma alkohol nikdy nepila, táta občas pivo a o svátcích sklenku vína. Pokud vím, nikdy nekouřil. Jejich doba privátním rituálům nepřála. Rituály se přestěhovaly do veřejného prostoru, oslavy byly povinné, a tudíž protivné. Radost z nich vysublimovala. Slavnosti fungovaly pouze jako zkoušky občanské poslušnosti a poddajnosti a zapáchaly za každým rohem močí a pivem.

Dědovy rituály a jeho doutník v mých vzpomínkách ční nad umělými slavnostmi padesátých let jak Hradčana nad panelákovou periferií Prahy. A jsem-li v dobrém rozmaru, mohu na tom doutníku létat nad Prahou jako na vzducholodi, nasávám jeho ořechovou vůni s květinovou příchutí a prožívám znovu všechny dědovy svátky v jednom momentu. Mám dojem, že jsem v tak cizí cizině, že tam ještě nikdo nikdy nebyl. Cítím se tam být ze všech domovů nejvíc doma, přestože i tam se mohu snadno ztratit, tak jako všude, kde o něco doopravdy jde. Jak obtížné je neopustit vzducholoď a přitom zůstat sám sebou: nezabloudit v nostalgické posloupnosti vlastních akordů. To je ale prastarý úkol literatury: postihnout skutečnost a přitom se nevzdat mámivé hry fantazie.

Kdyby se Masaryk s Havlem probudili

„Umělec má spolknout lokomotivu a vyvrhnout dýmku,“ řekl Jean Cocteau a na něj navazovali v třicátých letech i Voskovec s Werichem. V rozhovoru s nimi pro Literární noviny z roku 1935 se dočteme:

„Kdysi umění skutečnost naprosto opustilo, protože mu páchla. Dnes skutečnost smrdí, a umělec musí mrtvolu odstranit.“ To se jim na čas skutečně podařilo: ve třicátých letech Osvobozené divadlo vyvolalo jakousi národní psychózu, kterou nazývali „nezadržitelnou touhou po zaujetí stanoviska“. Postoj však modelovali z materiálů sobě vlastních: z páry, pěny, plamenů a zrcadel.

Tak se v roce 1935 zrodila i hra Kat a blázen, v níž dva hrdinové, kteří položili před 25 lety své životy za svůj národ, jenž na jejich odkazu budoval národní mýtus, se náhle objeví živí a zdraví, a tím zkomplikují mocenské plány vůdců politických stran, kteří se potichu snaží rozvrátit demokratickou republiku. Již ve starší hře Osel a stín se objevuje dolejších deset milionů abdérských, s kterými se hraje falešná hra.

V té době sídlilo Osvobozené divadlo ve Vodičkově ulici v paláci U Nováků, kde je dnes Divadlo ABC. Voskovec s Werichem pronásledovali slova, jak říkával Nezval, naproti v Akademické kavárně: dnes je tam McDonald’s. Napsali tam i obě zmíněné hry. Byla to doba lokálních patriotů všech kaváren a vináren.

Domů, na Malou Stranu, však museli oba protagonisté chodit po představení po nábřeží a po mostech a jejich cesty, jako ostatně řady tehdejších umělců, končívaly po práci v kavárnách, nebo ve vinárnách a barech, jejichž červená svítící okna lákala osamělé noční chodce nejen vidinou klidného posezení u vína. Prostituce byla sice za první republiky zakázaná, ale některé podniky zákon obcházely. Jedním z nich bylo Finale na rohu Štefánikovy ulice a Arbesova náměstí na Smíchově. Tam často končívali Jiří Wolker, Zdeněk Kalista, Vítězslav Nezval, Konstantin Biebl či Jaroslav Seifert. Biebl o tom napsal Nezvalovi: „Jak jsi se dostal domů? Neumřel jsi steskem po Finale? Kolika nevěstkami asi člověk projde dveřmi u Finale? Myslím, že dokonce sami sebou tam procházíme.“ Dnes je na rohu, kde bývalo Finale, pobočka Československé obchodní banky.

Kulisy se mění, ale kdyby se Tomáš Garrique Masaryk s Václavem Havlem probudili jako postavy ve hře Kat a blázen, taky by se asi hodně divili, co se z jejich odkazu stalo, a tím by nutně komplikovali plány současných mocipánů, kteří opět mluví o dolních deseti milionech. Voskovec a Werich, kdyby to viděli, by zřejmě zůstali stejní, psali by hry a jásali spolu s André Bretonem nad Lautréamontovým „setkáním deštníku se šicím strojem na pitevním stole“.

Jen by možná připomněli tak jako tenkrát, ať „vyvržená dýmka nechť kouří stejně jako spolehlivá lokomotiva“, protože věděli, že poezie je důležitější než most přes Nuselské údolí. To už je ale Seifert.

Třetí setkání se strachem

Když jsem byl úplně malý, chtěl jsem být kominíkem a později pilotem. Kdy mě napadlo, že bych mohl být novinářem, už nevím. První můj text začínal větou: Mám rád žlutá rána. Alespoň tak mi to vyprávěla babička. Nejspíš jsem ji napsal na zahradě, kde jsme snídávali na masivním stole, který byl vklíněn mezi staré duby: jeden kmen jím prorůstal. Ještě chvíli po válce jsme mívali kávu z melty nebo kakao z UNRRY, což byla poválečná pomoc OSN pro země poškozené válkou. S dědou jsme se u snídaně dělili o škraloup, který byl tlustý jako palec. Bochník chleba, velký přes půl stolu, křupal a máslo ze statku mělo na sobě reliéf protěže.

Po snídani, když babička na starém dřevěném podnose s vyřezávanými rukověťmi odnesla naše hrníčky vyzdobené modrými švestkami, přinesl si děda zrcátko, které pověsil na kmen dubu, břitvu, mýdlo v kelímku, dřevěnou misku s vodou a štětku. Svlékl si košili a mýdlovou pěnu si rozetřel obřadně štětkou po obličeji: vypadal jak Mikuláš. Pak několika tahy čepelí břitvy setřel z obličeje vousy i s pěnou, u pumpy se opláchl do půl těla a šel pracovat na zahradu. Babička, která měla na hlavě čepici s velkým zeleným průsvitným kšiltem, aby jí sluníčko nešlo přímo do očí, začala v kuchyni s přípravou oběda, a já zůstal sám ve stínu dubů se starými školními sešity. Do nich jsem si z druhé strany kreslil nebo psal a koukal jsem se do sluníčka, které vedlo mou ruku. Tak si dnes vysvětluji zmiňovanou větu. Žlutá rána vidím v sobě i dnes.

Když dědeček zemřel, snídávali jsme s babičkou na střeše, protože odtud byl lepší výhled. Viděli jsme až do Rakous, což byla malá vesnice nad Sázavou a já si dlouho myslel, že je to Rakousko. Dědeček mě v tom omylu nechával a tvrdil, že se musím učit německy, abych se tam domluvil. Babička nejspíš z piety, aby mi připomněla dědečka, na mne na střeše vždy hovořila jen německy a já musel zase německy odpovídat. Na zahradě jsme mluvili česky. Ale když dědeček ještě žil a chtěli si říci něco, abych tomu nerozuměl, mluvili spolu francouzsky. Ve škole nás tenkrát začali učit jen rusky, i když – jak jsme brzy zjistili – ten jazyk sami učitelé taky ještě neuměli. Někdy v té době jsem měl zakázáno s babičkou mluvit na ulici německy. Dříve mě totiž na procházkách zkoušela ze slovíček a přestali jsme taky snídat na střeše. Když jsem se ptal proč, babička odpověděla a přitom si dávala ukazováček před ústa: abychom na sebe moc neupozorňovali. Tehdy jsem poprvé vycítil, že má strach. Tak pro mne začala padesátá léta 20. století.

Stáří je ale milosrdné: člověk si z té doby spíš pamatuje žlutá rána. Kdybych se nestal novinářem a nezačal psát tento fejeton, asi bych si na to, jak jsem potřetí potkal strach, ani nevzpomněl.

Jak jsem potkal Hrabala

„To jste překousl řetěz, že jste se z toho vašeho Čoudova Bubáčkova vydal do města?“ To je věta z první otištěné prózy Bohumila Hrabala, která mi hned utkvěla v hlavě. Poprvé jsem ji slyšel od paní učitelky Hoznauerové na gymnáziu. Taky nám řekla, že autor pracuje ve sběrně surovin ve Spálené ulici: šli jsme se tam na něj podívat. Měl frajersky ohrnutou rádiovku, jako ji nosili mladí traktoristé na vesnici, a široké šle na starých štruksnách. Na jeho lyrickou anténu jsem podruhé narazil až v roce 1963, kdy vyšla Perlička na dně a vzápětí Pábitelé a Taneční hodiny pro starší a pokročilé. Spolu se Směšnými láskami Milana Kundery a po Zbabělcích Josefa Škvoreckého, který ovšem byl po vydání až do roku 1963 zakázán. Tehdy mu konečně zase vyšla Legenda Emöke. Zdálo se, že jsme se stali svědky zázraku. Tak silný radostný pocit jsem měl jen ještě jednou, když padla vládnoucí nenormalita v listopadu 1989. Mrtvolný jazyk socialistických hrdinů byl odsunut do zapomnění: svět ožil skutečnými různobarevnými lidmi. Dějiny se zase staly místem, kde je v nejvyšší míře možné i fantastické.

Později mě za ním vyslala redakce do Libně Na Hráz věčnosti, kde bydlel v bývalé kovárně: byla přilepená na starý pavlačový dům. Před domkem byla zahrádka s pumpou, na níž seděl a hrál si s kočkou. Tak jsem Bohumila Hrabala viděl podruhé, a to mu už muselo být víc než padesát. Na domku byla spousta firemních štítů a reklamních cedulí z první republiky: Zastupitel spolku KOLMENSKY pro Prahu VIII a okolí, Kaiserovy prsní karamely, Malorohozecké pivo, Mýdlo Otta, Mattoniho Kysibelka, Hellada – klenot pradlen atd., které si zřejmě přinesl domů ze sběrných surovin, stejně jako staré pivovarnické knihy, které měl v bytě. Pan Hrabal mě vzal na pivo, kde se rozvyprávěl. Na tenký led psaní vstoupil až ve dvaceti. Do té doby o literatuře nic moc nevěděl a na střední škole dvakrát propadl z češtiny: opakoval primu a kvartu, chlubil se u piva. A cokoli říkal, mělo velký pozitivní náboj: i z těch svých školních propadáků se dokázal po létech radovat. Nebo to bylo možná tím, že jeho hnací síla v psaní byla radost z vět, které zvolna kapaly z jeho duše.

Jako my jsme snídávali s babičkou na střeše, tak podobně Bohumil Hrabal psával na střeše svého domku: měl kvůli tomu seříznuté nohy u židle a u štokrlete, aby mohl sedět rovně, a do svého stroje značky Underwood třískal tak, že z pavlačí křičely maminky, ať jim nebudí děti. On je ale nejspíš ani neslyšel, protože byl nejen prsty, ale i svou duší napojen na psací stroj, který myslel za něj: zpovídal nejen sebe, ale celý svět. A tak jako on se cítil celý život být poctěný psaním, tak jsou i sto let po jeho narození poctěni lidé čtením jeho knih. Asi proto na něj tolik vzpomínám: svým psaním nás neomyvatelně umazal. Byl to kominík literatury.

Bílé pruhy a demokracie

Když jsem se v létě roku 1978 ocitl v exilu, jeden známý, který se zrovna vrátil z Československa, mi řekl: „Totalitní režim se dá u vás poznat už cestou z letiště. Vůbec nemáte krajnice silnic označené bílými pruhy: občan neví, kde jsou hranice území, za které ručí stát, a odkud na sebe přebírá za vše odpovědnost řidič. To je ve fungující demokracii nepřípustné.“

Table of Contents

Prolog

1 Osmý den týdne

Táto, povídej

Novoroční zákon v Chelmu

Duševní geologie

Babička a únor

Golem aneb Emet a met

Čtení jako objev

Velikonoce a prokurátor Pilát

Jaké bylo moje dětství?

Paradoxy Milana Kundery

Kde parkují léto a zima

Kavárna jako locus genií

Tma zelení

8. květen a ukradená svoboda

1. máj a totalita

Gumička na mozku

Pohádka o vesnici pod Medníkem

Češi jsou nejlepší

Paměťový horizont

Topografie ztrát

Trpaslíci

Červenec

Začátek školy a druhé setkání se strachem

Má první láska

Antropologie ve vlastní vesnici

Babička

Zábrana tvořil, aby se nezbláznil

Dědečkův doutník

Kdyby se Masaryk s Havlem probudili

Třetí setkání se strachem

Jak jsem potkal Hrabala

Bílé pruhy a demokracie