RAGDOLL

Copyright © Daniel Cole 2017

Translation © Michal Prokop, 2017

Cover image © Nadav Kander/AMC

Courtesy of AMC Network Entertainment LLC

ISBN 978-80-242-8170-4

„Povězte mi, jestli vy jste ďábel, co jsem potom já?“

PROLOG

Pondělí 24. května 2010

Samantha Boydová se přikrčila pod vratkou policejní zábranu a za ní zvedla zrak k soše Spravedlnosti, usazené na vrcholu nechvalně proslulé londýnské soudní budovy Old Bailey. Postava měla být symbolem moci a bezúhonnosti, avšak Samantha nyní pochopila, co skutečně představuje: zklamanou a zoufalou ženu, jež se co nevidět vrhne ze střechy dolů na chodník. Páska přes oči, kterou mívají podobné postavy po celém světě, příhodně scházela, neboť „slepá spravedlnost“ je naivní pojetí, zejména v souvislosti s tématy jako rasismus a policejní korupce.

Okolní ulice a stanice metra byly uzavřené kvůli davu novinářů, kteří se tu usadili a přeměnili rušnou oblast v centru na absurdní tábořiště střední třídy. Ve vrstvě odpadků se skvěly krabičky od jídla s logy Marks & Spencer a Pret A Manger. Za elektrického bzukotu holicích strojků lidé rolovali značkové spací pytle a jeden muž se s pomocí titěrné cestovní žehličky neúspěšně pokoušel zamaskovat skutečnost, že spal ve své jediné košili a kravatě.

Samantha na sobě cítila pohledy, když se prodírala zástupem. Měla zpoždění a během šestiminutového pochodu z Chancery Lane se zpotila a platinově blonďaté vlasy se jí vzdouvaly v místě, kde se je s pomocí sponky snažila zkrotit v marné snaze o změnu vzhledu. Hned po zahájení soudního řízení si tisk udělal přehled o všech jeho účastnících. Do dnešního, tedy šestačtyřicátého dne se Samantha pravděpodobně objevila ve všech hlavních novinách na světě. Dokonce musela zavolat policii na jednoho zvlášť neodbytného reportéra, který ji pronásledoval až domů do Kensingtonu a odmítal odejít. Rozhodnutá vyhnout se jakékoli další nechtěné pozornosti sklopila hlavu a kráčela dál.

Přes křižovatku s Newgate Street se vlnily dvě fronty, z nichž první končila u nepostačující řady mobilních záchodků a druhá u narychlo zřízené kavárny Starbucks. Samantha se propletla věčným koloběhem mezi nimi a zamířila k policistům střežícím klidnější boční vchod do soudní budovy. Když omylem vkročila do záběru jednomu z desítek televizních štábů, malá žena na ni vztekle vyštěkla cosi japonsky.

„Poslední den,“ připomněla si Samantha a nechala nesrozumitelný proud nadávek za sebou. Za pouhých osm hodin se vrátí k normálnímu životu.

Nepovědomá strážkyně zákona u vchodu zkontrolovala její průkaz a poté spolu absolvovaly rutinní úkony: uzamčení osobních věcí, pípání detektoru kovů a následné vysvětlení, že stáhnout snubní prsten je fyzicky vyloučené, i obavy ze skvrn od potu, když ji policistka prohledávala. Poté se Samantha vydala jednotvárnými chodbami za zbývajícími jedenácti porotci na šálek vlažné instantní kávy.

Kvůli obrovské pozornosti světových médií a incidentu u Samanthina domu bylo přijato bezprecedentní rozhodnutí porotu izolovat, což rozhořčilo veřejnost, neboť účet za hotel přišel daňové poplatníky na desetitisíce. Po skoro dvou měsících se ranní hovory točily převážně kolem bolestí zad způsobených hotelovými postelemi, jednotvárnosti večerních menu a stesku po manželkách, dětech a závěru série Ztracených.

Když pro porotce konečně přišel soudní úředník, rozhostilo se napjaté ticho, které nenucená konverzace jen maskovala. Předseda poroty, postarší muž jménem Stanley, jehož si ostatní zvolili nejspíš kvůli nápadné podobnosti s Gandalfem, pomalu vstal a vyvedl je z místnosti.

Soudní síň číslo jedna, patřící pravděpodobně k nejznámějším na světě, byla vyhrazena pro ty nejzávažnější trestněprávní případy a ze svých hříchů se v ní zodpovídaly hrůzné celebrity jako Crippen, Sutcliffe a Dennis Nilsen. Širokým stropním oknem z mléčného skla proudilo umělé světlo a zalévalo tmavé dřevěné obložení a zelené kožené čalounění.

Když Samantha zaujala své obvyklé místo uprostřed přední řady porotců, nejblíž lavici obžalovaných, uvědomila si, že krátké bílé šaty, které si sama navrhla, jsou možná krátké příliš. Položila si do klína svazek dokumentů, čímž očividně zklamala chlípného starce, jenž prvního dne málem někoho ušlapal, jak pospíchal posadit se vedle ní.

Na rozdíl od soudních síní z amerických filmů, kde elegantně oblečený obžalovaný sedí za stolem vedle svých obhájců, v Old Bailey se musí se skličující atmosférou vyrovnat úplně sám. Nevelké, ale nápadné skleněné tabulky obklopují vyvýšenou lavici obžalovaných a jen podporují dojem, že lidé za nimi představují vážné nebezpečí pro ostatní v místnosti.

Vinen, dokud se neprokáže nevina.

Přímo naproti lavici obžalovaných, tedy po Samanthině levici, stál soudcovský stůl. Za křeslem uprostřed, které jako jediné zůstávalo během celého procesu prázdné, visel na královském erbu meč se zlatým jílcem. Soudní úředník, obhajoba a státní zástupce obsadili střed místnosti, zatímco galerii pro veřejnost u zadní stěny beze zbytku vyplnili dychtiví diváci s kalným pohledem, kteří tábořili na ulici, aby si zajistili místa pro vyvrcholení mimořádného procesu. Ze zapomenutých lavic vzadu pod galerií přihlíželi postradatelní lidé vzdáleně související s řízením: znalci, které právníci možná předvolají, ale spíš ne, různí zaměstnanci soudu a samozřejmě také policista, jenž obžalovaného zatkl, detektiv přezdívaný Wolf: William Oliver Layton-Fawkes.

Wolf nepromeškal ani jediný ze šestačtyřiceti dnů procesu. Ze svého nenápadného místa u východu nekonečné hodiny zíral s chladným výrazem na lavici obžalovaných. Měl podsaditou postavu, tvář ošlehanou větrem a hluboké modré oči a zdálo se, že mu nedávno bylo čtyřicet. Samantha usoudila, že by mohl být vcelku přitažlivý, kdyby nevypadal, jako by se několik měsíců nevyspal a nesl na ramenou tíhu světa – ačkoli to, popravdě řečeno, byla pravda.

„Kremační zabiják“, jak ho nazvali novináři, byl nejvýkonnějším sériovým vrahem v dějinách Londýna. Sedmadvacet mrtvých za sedmadvacet dnů, vesměs prostitutky od čtrnácti do šestnácti let, upoutalo pozornost tím spíš, že se špatně informované masy dozvěděly krutou skutečnost o dění na jejich vlastních nárožích. Většina obětí, omámených silnou dávkou sedativ a upálených zaživa, při nalezení stále hořela a oheň zničil veškeré potenciální důkazy. A potom zabíjení náhle ustalo a vyšetřovatelé uvázli na mrtvém bodě bez významnějších stop. Metropolitní policejní služba čelila ostré kritice, že nedokázala zakročit, zatímco umíraly nevinné mladé dívky, jenže pak, osmnáct dnů po poslední vraždě, Wolf zatkl podezřelého.

Muž na lavici obžalovaných byl Naguib Khalid, britský sunnitský muslim pákistánského původu, pracující v hlavním městě jako taxikář. Žil sám a měl na kontě několik menších případů žhářství. Když byly u soudu předloženy analýzy DNA, podle nichž se tři oběti vezly na zadním sedadle jeho taxíku, a Wolf přednesl svou usvědčující výpověď, věc vypadala jednoznačně. Jenomže pak se to celé začalo rozpadat.

Proti záznamům o sledování, s nimiž přišel detektiv a jeho tým, bylo postaveno alibi. Následovalo nařčení, že Khalid se stal ve vazbě terčem napadení a zastrašování. Protichůdné forenzní důkazy naznačovaly, že zuhelnatělou DNA nelze považovat za spolehlivý zdroj informací, a výbor pro profesionální standardy Metropolitní policejní služby k velké radosti obhajoby upozornil na jistý dopis. Ten přišel jen pár dnů před poslední vraždou od anonymního kolegy, jenž vyjádřil obavy ohledně Wolfova přístupu k případu a jeho duševního rozpoložení, označil ho za „posedlého“ a „zoufalého“ a doporučoval jeho okamžité přeložení.

Největší příběh na světě náhle ještě narostl. Policie se potýkala s obviněními, že Khalida využívá jako příhodného obětního beránka pro zakrytí vlastních pochybení. Vrchnímu komisaři a jeho zástupci pro trestní věci bylo doporučováno, aby odstoupili, protože za jejich působení se rozbujela nehorázná korupce, a bulvár předkládal skandální příběhy o zostouzeném detektivovi: prý má problémy s alkoholem a jeho možná násilnické sklony zřejmě vedly k rozpadu manželství. Khalidova samolibá obhájkyně si dokonce vysloužila napomenutí, když navrhla, aby si Wolf a její klient vyměnili místa. Naguib Khalid celou dobu užasle sledoval, jaký cirkus se kolem něj odehrává, a nedal najevo ani náznak uspokojení nad tím, že se z démona mění v oběť.

Poslední den procesu se odvíjel podle předpokladů. Obhajoba i obžaloba přednesly závěrečné řeči a soudce udělil pokyny porotě: stručně shrnul, které důkazy jsou stále považovány za přípustné, a objasnil složitosti práva. Porota si pak vyžádala čas na poradu a kolem lavice svědků se odebrala do soukromé místnosti vyzdobené střízlivými motivy z povědomého dřeva a zelené kůže. Tam dvanáctka porotců na více než čtyři a půl hodiny usedla k velkému stolu a debatovala o rozsudku.

Samantha si názor vytvořila už před několika týdny a překvapilo ji, jak jsou kolegové nejednotní. Sama sebe ujišťovala, že by se nikdy nenechala ovlivnit veřejným míněním, ale byla ráda, že její volba nepřilije olej do ohně, který teď ohrožoval její obchod, živobytí i štěstí. Stále dokola byly předkládány tytéž argumenty. Potom kdosi upozornil na jistý aspekt detektivova svědectví a urazil se, když mu posté připomněli, že by jej měli ignorovat jako nepřípustný.

Stanley v pravidelných intervalech vyzýval k hlasování a poté posílal zřízence k soudci se zprávou, že stále nedospěli k jednomyslnému rozhodnutí. Pokaždé někdo další podlehl tlaku silnějšího tábora, až několik minut před uplynutím páté hodiny bylo dosaženo většiny deseti hlasů ku dvěma. Stanley zdráhavě odeslal příslušný vzkaz a po deseti minutách se úředník vrátil, aby porotce odvedl zpátky do soudní síně.

Když Samantha směřovala ke svému místu u lavice obžalovaných, měla dojem, jako by všichni zírali jenom na ni. Síň ztichla a ona cítila iracionální rozpaky z rozléhajícího se klapotu svých podpatků. Naštěstí následoval příšerný skřípot a vrzání, jakmile se všech dvanáct porotců současně posadilo, a proti němu bylo její vyrušení zanedbatelné.

Všimla si, že se lidé snaží rozšifrovat její výraz, příliš netrpěliví, než aby vyčkali další minutu na oficiální verdikt, a líbilo se jí to. Místnost obvykle patřila naparujícím se „vzdělancům“ v parukách a talárech, kteří k ní a ostatním porotcům přistupovali s blahosklonnou přívětivostí, avšak nyní jim byli vydáni na milost. Samantha potlačovala úsměv a připadala si jako dítě, které zná tajemství, jež nesmí vyzradit.

„Prosím obžalovaného, aby vstal,“ štěkl soudní úředník do ticha.

Naguib Khalid se nejistě zvedl z lavice.

„Prosím předsedu poroty, aby vstal.“

Na kraji Samanthiny řady se postavil Stanley.

„Dospěli jste k rozhodnutí, na kterém by se shodli všichni?“

„Ne.“ Stanleymu přeskočil hlas, takže odpověděl skoro neslyšně.

Samantha zvedla oči v sloup, když si předseda poroty třikrát chrčivě odkašlal.

„Ne,“ zvolal téměř.

„Dospěli jste k rozhodnutí, na kterém by se shodla dostatečná většina?“

„Dospěli.“ Stanley zamrkal, neboť pokazil svou repliku. „Pardon… Ano.“

Úředník vzhlédl k soudci, který kývnutím potvrdil, že většinové rozhodnutí přijímá.

„Shledává porota obžalovaného Naguiba Khalida vinným, nebo nevinným v sedmadvaceti případech vraždy?“

Samantha zjistila, že zadržuje dech, ačkoli odpověď dopředu znala. Několik židlí současně zavrzalo, jak se lačné uši natahovaly blíž…

„Nevinným.“

Samantha obrátila pohled ke Khalidovi, dychtivá spatřit jeho reakci. Roztřásl se úlevou a zabořil obličej do dlaní.

Potom však zazněly první zděšené výkřiky.

Wolf překonal krátkou vzdálenost k lavici obžalovaných, a než stačila zakročit stráž, vytáhl Khalida po hlavě přes skleněnou přepážku. Khalid dopadl na podlahu a jeho bezdeché volání přerušil brutální útok. Pod Wolfovou podrážkou se lámala žebra a rány pěstí byly tak prudké, až mu popraskala kůže na kloubech prstů.

Kdesi spustila siréna.

Wolf schytal úder do obličeje a ucítil v ústech vlastní krev, když pozadu vrávoral k porotě a srazil ženu stojící nejblíž. Během několika vteřin znovu nabyl rovnováhy a do mezery mezi ním a bezvládným tělem pod lavicí obžalovaných se natlačilo pár strážců.

Wolf se po nich ohnal a cítil, jak mu sevření silných paží brání v pohybu a tlačí ho na kolena a nakonec na podlahu. Znaveně se nadechl, přičemž nasál vůni potu a leštidla, a všiml si, že jeden ze zasažených strážců upustil obušek a ten se odkutálel k dřevěnému obložení vedle Khalida a dunivě do něj narazil.

Obžalovaný vypadal mrtvý, ale Wolf potřeboval jistotu. Povzbuzen vlnou adrenalinu vykopl nohama a plížil se k nehybnému muži, kterého zdobily temně hnědé skvrny v místech, kde už krev stačila prosáknout laciným tmavě modrým oblekem. Wolf se natáhl po těžkém obušku a sevřel prsty kolem studené kovové rukojeti. Zvedl zbraň nad hlavu, když vtom dostal prudkou ránu do zad. Kvůli dezorientaci mohl jen sledovat, jak se stráž ce od lavice obžalovaných znovu rozpřahuje a dalším zničujícím úderem mu drtí zápěstí.

Od oznámení verdiktu „nevinen“ uplynulo sotva dvacet vteřin, avšak když Wolf uslyšel rachocení kovu o dřevo, věděl, že je po všem. Jen se modlil, aby to stačilo.

Lidé povykovali a utíkali k východům, jenže přibíhající policisté je tlačili zpátky dovnitř. Samantha seděla na podlaze a civěla do prázdna, třebaže se události odehrávaly jen několik metrů od ní. Nakonec ji někdo chytil za ruku, zvedl na nohy a vyprovodil z místnosti. Člověk, který ji odváděl, cosi křičel, ale ona mu nerozuměla. Téměř neslyšela ani tlumenou sirénu. V ústřední hale se sesula k zemi a zaznamenala, jak jí do spánku naráží něčí koleno.

Třebaže se bolest nedostavila, Samantha dopadla zády na černobílou podlahu ze sicilského mramoru a zmateně hleděla nahoru k okázalé kupoli ve výšce dvaceti metrů, sochám, vitrážovým oknům a freskám.

Jakmile dav opadl, zachránce ji znovu zvedl, odvedl až k nepoužívanému hlavnímu vchodu a potom se rozběhl směrem k soudní síni. Obrovské dřevěné dveře a černá brána byly otevřené a zatažená obloha Samanthu zvala ven. Náhle byla sama a vyklopýtala na ulici.

Fotografie nemohla být dokonalejší, ani kdyby úmyslně pózovala: krásná porotkyně v bílých šatech s krvavými stříkanci stojí otřeseně pod sochami Statečnosti, Pravdy a zlověstného Anděla zapisovatele, zahaleného od hlavy k patě do těžkého roucha a připraveného hlásit v nebi nekonečný seznam hříchů.

Samantha se odvrátila od číhající smečky novinářů a jejich oslňujících světel. V záři tisíce blesků si vysoko nad sebou povšimla slov vyrytých do kamene spočívajícího na čtyřech oddělených sloupech, které jako by nesly jejich metaforickou tíhu:

CHRÁNIT DĚTI CHUDÝCH A TRESTAT PROVINILCE

Zatímco slova četla, přemohl ji pocit, že v jistém smyslu selhala. Mohla říci, že si je Khalidovou nevinou stejně jistá, jako je detektiv přesvědčený o jeho vině? Když se vrátila pohledem k andělovi v kápi, Samantha věděla, že se dostala na jeho seznam.

Bude souzena.

O čtyři roky později…

KAPITOLA 1

Sobota 28. června 2014

3.50

Wolf poslepu zašátral po mobilním telefonu, který se s každým zachvěním odsouval po plovoucí podlaze. Tma se zvolna začínala rozkládat do nepovědomých obrysů jeho nového bytu. Propocená přikrývka se mu lepila na kůži, když se plížil z matrace za bzučivým vyrušením.

„Wolf,“ ohlásil se a při šátrání po vypínači pocítil úlevu, že zvládl aspoň něco.

„Tady Simmons.“

Wolf zmáčkl vypínač a těžce vzdychl, když mu slabé žluté světlo připomnělo, kde je. Měl sto chutí zase zhasnout. Malá ložnice sestávala ze čtyř stěn, zprohýbané dvojité matrace na podlaze a osamělé žárovky. V klaustrofobní krabici bylo k zalknutí kvůli domácímu, který pořád nedostihl předešlého nájemníka kvůli okenní kličce. Za normálních okolností by to v Londýně nebyl žádný problém, jenže Wolfovo přestěhování se časově krylo s neanglickou vlnou veder, která se táhla už skoro dva týdny.

„Nezníte moc nadšeně,“ poznamenal Simmons.

„Kolik je hodin?“ zívl Wolf.

„Za deset čtyři.“

„Nemám tenhle víkend volno?“

„Už ne. Potřebuju, abyste za mnou přišel na místo činu.“

„Něco se stalo u vašeho stolu?“ zeptal se Wolf, přičemž žertoval jen napůl, protože šéfa celé roky neviděl odejít z kanceláře.

„Moc vtipné, ale tentokrát mě pustili ven.“

„Až takhle je to zlé?“

Simmons odpověděl až po dlouhé odmlce. „Je to hodně zlé.

Máte tužku?“

Wolf prohrabal jednu z krabic vyrovnaných ve dveřích a našel propisovačku, kterou si mohl čmárat na hřbet ruky.

„Mám. Spusťte.“

Koutkem oka zachytil světlo letící přes skříňku na nádobí.

„Byt sto osm…“ začal Simmons.

Jakmile Wolf vešel do své mizerně vybavené kuchyňky, přes malé okno ho oslnily modré paprsky.

„… Trinity Towers –“

„Hibbard Road, Kentish Town?“ doplnil Wolf a vyhlédl ven na přinejmenším deset policejních vozů, novináře a vystěhované obyvatele protějšího činžáku.

„Jak to sakra víte?“

„Jsem přeci detektiv.“

„V tom případě možná budete i náš hlavní podezřelý. Tak sebou hoďte.“

„Hned jsem tam. Jenom musím…“ Wolf se odmlčel, když si uvědomil, že Simmons již zavěsil.

Mezi záblesky si povšiml nepřerušovaného oranžového světélka na pračce a vzpomněl si, že ji před spaním naložil šaty do práce. Rozhlédl se po desítkách totožných lepenkových krabic podél stěn.

„Do prdele.“

O pět minut později se Wolf prodíral zástupem čumilů, kteří se shromáždili před jeho domem. Přistoupil k policistovi a zamával služebním průkazem v domnění, že se u kordonu nezdrží. Mladý strážník však po průkazu sáhl, důkladně si jej prohlédl a poté nedůvěřivě obrátil pozornost k impozantní postavě v plavkách a vybledlém tričku s nápisem „93 Bon Jovi: Keep the Faith tour“.

„Detektiv Layton-Fawkes?“ zeptal se pochybovačně.

Wolf při zaslechnutí svého snobsky působícího dvojitého příjmení zamrkal. „Detektiv seržant Fawkes, ano.“

„Ten Fawkes z masakru v soudní síni?“

„Křestní jméno je William… Můžu dál?“ Wolf ukázal k činžovnímu domu.

Mladý muž mu vrátil průkaz a zdvihl pásku, aby pod ní Wolf mohl projít.

„Potřebujete doprovodit?“ zeptal se.

Wolf sklopil zrak ke svým květovaným šortkám, holým kolenům a pracovním botám.

„Víte co? Myslím, že to sám zvládám bezvadně.“ Policista se široce usmál.

„Čtvrté patro,“ řekl Wolfovi. „A koukejte pod nohy, až půjdete nahoru. Je to příšerná čtvrť.“

Wolf opět dlouze vzdychl, zamířil do chodby, kde bylo cítit bělidlo, a vešel do výtahu. Knoflíky druhého a pátého patra chyběly a ovládací panel pokrývaly zaschlé hnědé fleky. Díky svým detektivním schopnostem určil, že to jsou výkaly, rez nebo Coca-Cola, a přes spodní část trička v místě, kde se skvěl obličej Richieho Sambory, zmáčkl knoflík.

Za život se svezl ve stovkách stejných výtahů: bezešvých kovových krabic, jaké městské rady instalovaly po celé zemi. Nebyly v nich žádné podlahové krytiny, zrcadla ani vystupující světla či příslušenství. Ve vymoženosti pro sociálně slabé občany scházelo všechno, co by mohli zničit nebo ukrást, a tak aspoň posprejovali celé stěny sprosťárnami. Wolf měl sotva čas zjistit, že Johnny Ratcliff „byl tady“ a zároveň „je teplouš“, než se dveře skřípavě otevřely ve čtvrtém patře.

Na ztichlé chodbě spatřil nejméně deset lidí. Většina vypadala trochu otřeseně a měřila si ho rozladěnými pohledy, až na zanedbaného muže s odznakem policejního technika, jenž souhlasně přikývl a zdvihl oba palce. Velmi slabý, avšak povědomý zápach sílil, jak se Wolf blížil k otevřeným dveřím na konci chodby. Bylo to nezaměnitelné aroma smrti. Lidé z branže si rychle zvyknou na ojedinělou směsici zatuchlého vzduchu, exkrementů, moči a hnijícího masa.

Když Wolf zevnitř uslyšel běžící kroky, ustoupil od dveří. Z bytu vyrazila mladá žena, klesla na kolena a na chodbě před ním začala zvracet. Zdvořile čekal, až přijde vhodná chvíle požádat ji, ať se přesune jinam, jenže pak se přiblížily další kroky. Instinktivně couvl ještě dál a hned nato se smykem přiřítila detektivka seržantka Emily Baxterová.

„Wolfe! Zdálo se mi, že jsem tě zahlídla,“ zavolala do tiché chodby. „No není to neskutečné?“

Pohlédla na osobu dávící na podlaze mezi nimi.

„Nemohla byste laskavě blít někde jinde?“

Žena se schlíple odvlekla. Baxterová popadla Wolfa za paži a nedočkavě ho táhla do bytu. Byla o téměř deset let mladší a skoro stejně vysoká jako on. Její temně hnědé vlasy vypadaly v příšeří nepřívětivé chodby černě a jako obyčejně zvolila tmavé líčení, díky němuž jako by se jí krásné oči abnormálně zvětšily. Na sobě měla vypasovanou košili a elegantní kalhoty, a když po Wolfovi přejela pohledem, uličnicky se zašklebila.

„Nevěděla jsem, že dneska můžeme přijít v civilu.“ Neodpověděl, protože si uvědomoval, že pokud zachová klid,

Baxterová téma rychle opustí.

„Myslíš, že Chamberse hodně vytočí, že o to přijde?“ rozzářila se.

„Osobně bych taky dal před mrtvolou přednost plavbě v Karibiku,“ poznamenal Wolf znuděně.

Baxterová překvapeně vytřeštila oči. „Simmons ti nic neřekl?“

„Co mi měl říct?“

Vedla ho do bytu plného lidí, kde nevalné osvětlení zajišťovala jen desítka strategicky rozmístěných baterek. Pach sice nebyl neodbytný, ale vytrvale zesiloval. Podle much, které mu horečnatě kroužily nad hlavou, Wolf odhadoval, že zdroj bude blízko.

Byt měl vysoké stropy, neobsahoval žádný nábytek a byl podstatně větší než Wolfův, ale o nic příjemnější. Z děr v zažloutlých stěnách visely staré elektrické dráty a zaprášená izolace volně na holou podlahu. Koupelnu ani kuchyni nejspíš nikdo nemodernizoval od šedesátých let.

„Co mi měl říct?“ zopakoval otázku.

„Tohle je unikátní případ, Wolfe,“ přeslechla ho Baxterová, „jaký člověka potká jednou za kariéru.“

Wolf jí nevěnoval pozornost, neboť v duchu odhadoval plochu druhé ložnice a uvažoval, jestli za svůj žalostný příbytek přes ulici neplatí moc. Zahnuli za roh do rušného obývacího pokoje a on automaticky hledal mrtvolu na podlaze mezi nejrůznějším vybavením a nohama přítomných.

„Baxterová!“

Zastavila se a netrpělivě se k němu obrátila.

„Co mi měl Simmons říct?“

Skupina lidí stojících za ní u obrovského okna od podlahy ke stropu, jež dominovalo místnosti, se rozestoupila. Než Baxterová stačila odpovědět, Wolf klopýtavě pokračoval v chůzi, oči upřené kamsi nad ně: k jedinému zdroji světla, který nepřinesli policisté, reflektoru namířenému na potemnělé jeviště…

Nahé tělo, zkroucené do nepřirozené pozice, jako by se vznášelo zhruba třicet centimetrů nad nerovnými podlahovými prkny. Bylo obrácené zády k místnosti a dívalo se z velikého okna. Postavu na místě držely stovky téměř neviditelných vláken, která byla uvázaná ke dvěma kovovým průmyslovým hákům.

Wolfovi chvíli trvalo, než odhalil nejstrašnější detail neskutečné scény před sebou: černou nohu připevněnou k bílému trupu. Protože nechápal, co má vlastně před očima, tlačil se dál do místnosti. Jak se přibližoval, všiml si hrubých stehů, které držely nesouvisející části těla pohromadě, a zkrabatělé kůže v místech sešití: jedna černá mužská noha, druhá bílá, velká mužská ruka na jedné straně a na druhé opálená ženská, zamotané vlasy černé jako uhel, visící přes bledý a pihovatý štíhlý ženský trup.

Baxterová stála vedle něj a viditelně si vychutnávala jeho zhnusený výraz.

„Tohle ti neřekl… Jedno mrtvé tělo – šest obětí!“ pošeptala mu škodolibě do ucha.

Wolf sklopil zrak k podlaze. Stál na stínu vrženém bizarní mrtvolou, jejíž proporce byly v této zjednodušené podobě ještě drastičtější kvůli trhlinám světla, deformujícím napojení končetin na tělo.

„Hergot, kde se tady tak rychle vzali novináři?“ uslyšel Wolf křičet šéfa na nikoho konkrétního. „Přísahám, že tohle oddělení je děravější než Titanic. Jestli někoho uvidím, jak s nimi mluví, hned ho vyrazím!“

Wolf se usmál, protože věděl, že Simmons pouze hraje roli typického velitele. Znali se přes deset let a až do incidentu s Khalidem ho Wolf považoval za přítele. Pod maskou chvastouna byl Simmons inteligentní, starostlivý a schopný policejní důstojník.

„Fawkesi!“ Simmons dokráčel až k nim. Často mu činilo potíže neoslovovat podřízené přezdívkami. Měřil o zhruba pětadvacet centimetrů méně než Wolf, bylo mu přes padesát a měl velitelské břicho. „Nikdo mi neřekl, že se dneska chodí v civilu.“

Wolf slyšel, jak se Baxterová zahihňala. Rozhodl se uplatnit stejnou taktiku jako u ní a poznámku ignoroval. Po rozpačité pauze se Simmons otočil k Baxterové.

„Kde je Adams?“ zeptal se.

„Kdo?“

„Adams. Ten váš nový učedník.“

„Edmunds?“

„Jo. Edmunds.“

„Jak to mám vědět?“

„Edmundsi!“ zavolal Simmons do plné místnosti.

„Děláš s ním teď hodně?“ zeptal se Wolf tiše a nedokázal v hlasu skrýt náznak žárlivosti, čemuž se Baxterová pousmála.

„V podstatě ho hlídám,“ zašeptala. „Přeložili ho z oddělení boje proti podvodům a zatím viděl jen pár mrtvol. Možná se časem rozbrečí.“ Mladík, který k nim kličkoval zástupem, byl jen pětadvacetiletý, hubený jako tyčka a dokonale upravený až na rozcuchané světle zrzavé vlasy. V ruce držel zápisník a dychtivě se na vrchního inspektora usmíval.

„Na co přišli technici?“ zajímal se Simmons. Edmunds zalistoval o pár stránek dozadu.

„Helen říká, že její tým neobjevil v celém bytě jedinou kapku krve. Potvrdili, že všech šest částí těla pochází z různých obětí a že byly uříznuty nahrubo, nejspíš pilkou na železo.“

„Zmínila se Helen o něčem, co ještě nevíme?“ odsekl Simmons.

„Vlastně ano. Kvůli nepřítomnosti krve a stažení cév kolem amputačních ran…“

Simmons zakroutil očima a mrkl na hodinky.

„… si můžeme být jistí, že části těla byly odříznuty posmrtně,“ dokončil Edmunds a vypadal spokojený sám se sebou.

„To je fantastická policejní práce, Edmundsi,“ odpověděl Simmons sarkasticky a zavolal: „Může někdo zrušit ty plakáty, že chlap postrádá hlavu? Díky!“

Edmundsův úsměv se vytratil. Wolf zachytil Simmonsův pohled a usmál se. Oba si svého času prošli podobným peklem. Patřilo to k výcviku.

„Jenom jsem chtěl říct, že ať ty ruce a nohy patřily komukoli, všichni byli určitě taky po smrti. Víc zjistí, až tělo převezou do laboratoře,“ mumlal Edmunds nervózně.

Wolf si všiml zrcadlení těla v tmavých oknech. Uvědomil si, že ho zatím neviděl zepředu, a šel se podívat.

„Co máte vy, Baxterová?“ zajímal se Simmons.

„Nic moc. Trochu pochroumaná klíčová dírka, možná od vylomení. Strážníci venku vyslýchají sousedy, ale zatím nikdo nic neviděl ani neslyšel. A s elektrikou nic není – jenom někdo vyšrouboval všechny žárovky v bytě kromě té nad obětí… oběťmi, jako kdyby to byl nějaký exponát nebo něco podobného.“

„Co vy, Fawkesi, nenapadá vás něco? Fawkesi?“ Wolf zíral do snědé tváře nad trupem.

„Promiňte, nenudíme vás?“

„Ne. Omlouvám se. I v tomhle horku ta věc sotva začala smrdět a to znamená, že vrah buď zabil všech šest obětí včera večer, což vypadá nepravděpodobně, nebo měl těla u ledu.“

„Souhlasím. Necháme někoho prověřit nedávná vloupání do chladíren, supermarketů, restaurací a všech zařízení, která mají velké mrazáky,“ rozhodl Simmons.

„Taky nás zajímá, jestli někdo ze sousedů neslyšel vrtání,“ poznamenal Wolf.

„Vrtání je poměrně běžný zvuk,“ vyhrkl Edmunds a hned svých slov zalitoval, když se k němu otočily tři páry rozezlených očí.

„Jestli to vrah plánoval jako své mistrovské dílo,“ pokračoval Wolf, „rozhodně by neriskoval, že se mu utrhne ze stropu, a než sem dorazíme my, všechno bude ležet na hromadě. Ty háky určitě navrtal do nosných kovových trámů. Někdo to musel slyšet.“

Simmons přikývl. „Baxterová, někoho na to nasaďte.“

„Šéfe, můžete na chvilku?“ zeptal se Wolf, když Baxterová a Edmunds odešli. Natáhl si gumové rukavice a zvedl z tváře přízračné bytosti hrst zacuchaných vlasů. Odhalil tak mužský obličej. Oči byly široce otevřené a výraz děsivě klidný vzhledem k tomu, že oběť zemřela násilnou smrtí. „Poznáváte ho?“

Simmons přešel k Wolfovi u studeného okna a přikrčil se, aby lépe viděl. Po chvíli pokrčil rameny.

„Je to Khalid,“ řekl Wolf.

„To není možné.“

„Není?“

Simmons se znovu zadíval do tváře bez života. Do jeho skeptického pohledu se postupně vkrádalo znepokojení.

„Baxterová!“ zvolal. „Potřebuju, abyste s Adamsem –“

„Edmunds.“

„… zajeli do belmarshské věznice. Ať vás ředitel hned vezme za Naguibem Khalidem.“

„Za Khalidem?“ zeptala se překvapeně Baxterová a mimoděk se ohlédla k Wolfovi.

„Ano, za Khalidem. Zavolejte mi, jakmile ho uvidíte živého.

Běžte!“

Wolf se podíval ke svému domu přes ulici. Mnoho oken zůstalo temných a v dalších se objevily postavy, které si vzrušeně natáčely dění dole na mobilní telefony, zřejmě v naději, že zachytí něco příšerného k ohromení přátel. Tlumeně osvětlené místo činu patrně neviděly, ačkoli ho před sebou měly jako na dlani.

Wolf viděl vlastní byt o pár podlaží výš. Ve spěchu zapomněl zhasnout. Vespod hromady si všiml lepenkové krabice s načmáraným nápisem „Kalhoty a košile“.

„Ha!“

Simmons se vrátil k Wolfovi a mnul si unavené oči. Mlčky stáli po obou stranách zavěšeného těla a sledovali, jak temnou oblohu znečišťují první známky přicházejícího rána. I přes hluk v místnosti slyšeli zvenku uklidňující ptačí zpěv.

„Takže, je to ta nejstrašnější věc, co jste kdy viděl?“ zavtipkoval Simmons vyčerpaně.

„Je těsně na druhém místě,“ odvětil Wolf, aniž odtrhl zrak od zvětšující se tmavě modré skvrny na nebi.

„Na druhém? Má mě zajímat, co bylo horší než tahle – tahle věc?“ Simmons opět přehlédl zavěšenou sbírku kusů těl.

Wolf lehce poklepal na pravou ruku postavy. Dlaň se zdála bledá v porovnání s opálenou kůží na jiných místech a dokonale upravenými rudými nehty. Desítky vláken, která vypadala jako hedvábná, nesly napnutou paži a několik dalších podpíralo natažený ukazovák.

Zkontroloval, jestli je nikdo neposlouchá, a potom se naklonil k Simmonsovi, aby mohl šeptat.

„Ukazuje do okna mého bytu.“

KAPITOLA 2

Sobota 28. června 2014

4.32

Baxterová nechala Edmundse čekat na vibrující výtah. Sama se vydala přes nouzový východ k bezútěšnému schodišti, přes které se zdánlivě nekonečné procesí prochladlých a podrážděných lidí vracelo do svých bytů. V polovině cesty schovala služební průkaz, protože pochopila, že jen brzdí její postup proti konstantnímu proudu. Počáteční vzrušení z nočních událostí opadlo již před několika hodinami a v ospalých nájemnících zůstalo jen roztrpčení a vztek na policii.

Když konečně vpadla do vestibulu, Edmunds trpělivě čekal u hlavního vchodu. Nevšímavě kolem něj vyšla do ranního chladu. Slunce ještě nevyšlo, ale dokonale vymetená obloha naznačovala, že vytrvalé horko bude pokračovat. Baxterová zaklela při pohledu na rostoucí zástup diváků a novinářů, kteří se shromáždili za policejní páskou a stáli v cestě k jejímu černému automobilu Audi A1.

„Ani slovo,“ přikázala úsečně Edmundsovi, který tón nadbytečného pokynu jako obyčejně přeslechl.

V palbě otázek a záblesků došli ke kordonu, protáhli se pod páskou a prodírali se davem. Baxterová zaskřípala zuby, neboť zaslechla, jak se Edmunds za ní opakovaně omlouvá. Právě když se otáčela, aby ho zpražila pohledem, narazila do podsaditého muže, kterému upadla na zem objemná televizní kamera, což doprovodilo nákladně znějící praskání.

„Hergot! Promiňte,“ řekla a automaticky z kapsy vytáhla navštívenku metropolitní policie. Za léta jich rozdala stovky a znamenaly pro ni cosi jako uznání dluhu, než vzápětí zapomene na chaos, který zůstával v jejích stopách.

Objemný muž poklekl k troskám kamery, jako by to byly ostatky jeho milé. Vizitku Baxterové z ruky vytrhla jakási žena. Baxterová rozhořčeně pohlédla do její nepřátelské tváře. Bez ohledu na brzkou hodinu byla důkladně připravená na vysílání a podařilo se jí zakrýt veškeré známky únavy, jež se u ostatních projevovala nápadnými kruhy pod očima. Měla dlouhé vlnité rezavé vlasy a na sobě elegantní sukni a blůzku. Obě ženy na sebe chvíli napjatě a beze slova zíraly, sledovány užaslým Edmundsem. Nikdy by ho nenapadlo, že jeho instruktorka může vypadat tak nervózně.

Zrzavá reportérka zabloudila pohledem k Edmundsovi.

„Vidím, že jste si konečně našla někoho ve svém věku,“ řekla Baxterové a ta se na Edmundse zamračila, jako kdyby jí ubližoval už jen tím, že existuje. „Už na vás zkoušela ty svoje triky?“ zeptala se žena soucitně.

Edmunds strnul a vážně se zamýšlel nad tím, jestli se nedostavil nejhorší okamžik v jeho životě.

„Ne?“ pokračovala reportérka a podívala se na hodinky. „Den je ještě mladý.“

„Budu se ženit,“ zamumlal Edmunds, aniž pořádně věděl proč. Zrzka se vítězoslavně usmála a otevřela ústa, aby něco poznamenala.

„Jdeme!“ štěkla Baxterová po kolegovi a poté se vrátila ke své charakteristické lhostejnosti. „Andreo.“

„Emily,“ odvětila žena.

Baxterová se k ní obrátila zády, překročila zbytky kamery a s kolegou v závěsu pokračovala. Edmunds si třikrát zkontroloval bezpečnostní pás, zatímco Baxterová túrovala motor a pak prudce vycouvala, přeskočila dva obrubníky a vyrazila dopředu takovou rychlostí, až se blikající modrá světla kvapem zmenšovala ve zpětném zrcátku.

Baxterová od odjezdu z místa činu neřekla jediné slovo a Edmunds měl co dělat, aby udržel oči otevřené, zatímco se hnali téměř prázdnými ulicemi hlavního města. Klimatizace foukala příjemně teplý vzduch do luxusního interiéru, který Baxterová zaneřádila cédéčky, používanými krabičkami s líčidly a prázdnými obaly od rychlého občerstvení. Když přejížděli Waterloo Bridge, za městem vyšlo slunce a kupole katedrály svatého Pavla se změnila v jednolitou siluetu proti zlatavému nebi.

Edmunds podlehl únavě a bolestivě narazil hlavou do bočního okénka. Okamžitě se napřímil, naštvaný sám na sebe, že zase jednou projevil slabost před nadřízenou důstojnicí.

„Takže to byl on?“ nadhodil. Snažil se zahájit konverzaci, aby nemyslel na to, jak je ospalý.

„Kdo?“

„Fawkes. Tamten William Fawkes.“

Edmunds ve skutečnosti Wolfa krátce viděl již několikrát. Všiml si, jak se k ostřílenému detektivovi chovají kolegové a že má pověst celebrity, která je mu zjevně proti srsti.

„Tamten William Fawkes,“ odfrkla Baxterová.

„Slyšel jsem tolik příhod o tom, co se stalo…“ Ztichl a čekal na náznak, že má téma opustit. „Byla jste někdy v té době v jeho týmu, viďte?“

Baxterová dál řídila mlčky, jako kdyby Edmunds vůbec nepromluvil. Připadal si jako blázen, jak ho mohlo napadnout, že by o tak vážné věci chtěla mluvit s nováčkem. Chystal se vytáhnout telefon, aby se nějak zabavil, když vtom nečekaně odpověděla.

„Ano. Byla jsem v jeho týmu.“

„A udělal všechny ty věci, ze kterých ho obvinili?“ Edmunds věděl, že se odvažuje na tenký led, avšak opravdová zvědavost převážila riziko, že Baxterovou rozhněvá. „Podstrčené důkazy, napadení zadrženého –“

„Některé ano.“

Edmunds neúmyslně zamlaskal, což Baxterovou popudilo.

„Neopovažujte se ho soudit! Nemáte sebemenší tušení, co je tohle za práci,“ napomenula ho. „Wolf věděl, že Khalid je Kremační zabiják. Věděl to. A věděl, že to udělá zas.“

„Musely existovat spolehlivé důkazy.“ Baxterová se hořce zasmála.

„Stačí, když pár let počkáte a budete sledovat, jak to těm parchantům pořád prochází.“ Odmlčela se a cítila, jak se dostává do ráže.

„Všechno není černé nebo bílé. To, co Wolf udělal, bylo špatné, ale udělal to v zoufalství ze správných důvodů.“

„I když brutálně napadl člověka před plnou soudní síní?“ troufl si Edmunds.

„Hlavně tohle,“ opáčila Baxterová. Byla příliš zaujatá na to, aby zaznamenala jeho tón. „Podlehl tlaku. Jednoho dne se vám to taky přihodí – jako každému. Jen se modlete, abyste měl někoho vedle sebe, až se to stane. Wolf tenkrát vedle sebe nikoho neměl, ani mě…“

Edmunds mlčel a všiml si lítosti v jejím hlase.

„Měl za to jít do vězení. Chtěli krev. Chystali exemplární potrestání ‚zdiskreditovaného detektiva‘, jenže hádejte, koho pak našli jednoho mrazivého únorového rána stát nad seškvařenou mrtvolou školačky? Dodnes by žila, stačilo poslouchat Wolfa.“

„Panebože,“ vydechl Edmunds. „Myslíte, že je to on – ta hlava?“

„Naguib Khalid je vrah dětí. Dokonce i zločinci mají jisté morální zásady. Pro jeho vlastní bezpečnost ho drží na samotce přísně střeženého oddělení ve věznici s maximální ostrahou. Nikdo za ním nechodí, a proto odtamtud nikdo nemohl odejít s jeho hlavou. Je to nesmysl.“

Po rozhodném závěru Baxterové, že ztrácejí čas, se opět rozhostilo napjaté ticho. Edmunds si uvědomoval, že to je prozatím nejúspěšnější rozhovor během jejich sporadické spolupráce v trvání tří a půl měsíce, a tak se vrátil k dříve nevyřešenému tématu.

„Je úžasné, že se Fawkes – promiňte, Wolf – vůbec vrátil.“

„Nikdy nepodceňujte sílu veřejného mínění a ochotu mocných vyjít mu vstříc,“ odvětila Baxterová pohrdavě.

„Zní to, jak kdybyste si nemyslela, že se měl vracet.“

Baxterová neodpověděla.

„Pro policii to není dobrá reklama, co?“ pokračoval Edmunds.

„Nechat ho bez trestu.“

„Bez trestu?“ zopakovala Baxterová nevěřícně.

„No, za mříže nešel.“

„Pro něj by bylo lepší, kdyby skončil ve vězení. Právníci si chtěli zachránit tvář, a tak tlačili na hospitalizaci. Předpokládám, že je pak jednodušší věc zahladit. Tvrdili, že stres z případu spustil ‚zcela necharakteristickou‘ reakci –“

„A kolikrát se musí člověk zachovat necharakteristicky, aby ostatní připustili, že to necharakteristické není?“ přerušil ji Edmunds.

Baxterová na poznámku nereagovala.

„Prohlašovali, že potřebuje soustavnou léčbu kvůli diagnóze, kterou obhajoba označila za – jak to bylo? – antisociální poruchu osobnosti.“

„A podle vás ji neměl?“

„Přinejmenším když do toho špitálu šel. Jenomže pokud vám pořád někdo vykládá, že jste blázen, a cpou do vás prášky, nakonec s tou možností prostě začnete počítat,“ vzdychla Baxterová.

„Takže co se týče vaší otázky: po roce v Nemocnici svaté Anny a degradaci, s pověstí na cucky a rozvodovými papíry ve schránce z toho Wolf rozhodně nevyvázl ‚bez trestu‘.“

„Manželka ho opustila, i když se ukázalo, že měl celou dobu pravdu?“

„Co na to říct? Je to mrcha.“

„Vy jste ji tehdy znala?“

„Tu zrzavou reportérku na místě činu?“

„To byla ona?“

„Andrea. Vzala si do hlavy, že s ním něco mám.“

„Že spolu spíte?“

„Co jiného?“

„A… nebyla to pravda?“

Edmunds zadržel dech. Věděl, že právě překročil tenkou hranici a že rozhovor skončil. Baxterová dotěrnou otázku ignorovala a motor zaburácel, když zrychlila po silnici se třemi pruhy, po níž ujížděli k vězení.

„Jak to sakra myslíte, že je mrtvý?“ ječela Baxterová na ředitele věznice Daviese.

Vyskočila na nohy, zatímco Edmunds a ředitel stále seděli u velkého stolu, který dominoval jeho nenápadité kanceláři. Muž zamrkal a usrkl horkou kávu.

Měl ve zvyku chodit do práce brzy, jenže ztracená půlhodina mu totálně nabourala denní program.

„Seržantko Baxterová, za předávání podobných informací vašemu oddělení zodpovídají místní úřady. Běžně nesdělujeme –“

„Ale –“ pokusila se namítnout Baxterová. Ředitel neoblomně pokračoval.

„Vězňovi Khalidovi se na cele udělalo špatně, a tak ho přemístili na ošetřovnu. Následně byl převezen do Nemocnice královny Alžběty.“

„Jak špatně?“

Ředitel vytáhl brýle na čtení a otevřel složku na stole.

„V hlášení se píše o dušnosti a nevolnosti. V nemocnici ho přibližně v osm večer přeložili na jednotku intenzivní péče, protože prý nereagoval a saturace kyslíkem klesala navzdory kyslíkové terapii. Rozumíte tomu?“

Ředitel vzhlédl od papírů a Baxterová s Edmundsem zasvěceně přikývli. Jakmile oči zase sklopil, nejistě pokrčili rameny.

„Místní policie zahájila u jeho pokoje hlídkování čtyřiadvacet hodin denně, jenže se ukázalo, že jednadvacet hodin bude zbytečných, protože kolem jedenácté večer už byl po smrti.“ Ředitel zavřel desky a sundal si brýle. „To je bohužel všechno, co pro vás mám. Jestli potřebujete ještě něco, budete se muset obrátit přímo na nemocnici. Máte ještě nějaké přání?“

Opět se napil horké kávy a poté ji odsunul ze svého dosahu, aby si dál neubližoval. Baxterová a Edmunds se zvedli k odchodu. Edmunds se usmál a natáhl k řediteli ruku.

„Děkujeme, že jste si na nás udělal –“ začal.

„Prozatím to stačí,“ utrousila Baxterová cestou ke dveřím.

Edmunds rozpačitě stáhl ruku a honem spěchal za ní. Ještě než za ním stačily zaklapnout dveře, Baxterová je rozrazila s poslední otázkou.

„Sakra, málem bych zapomněla. Jste si absolutně jistý, že když Khalida odváželi z věznice, měl pořád hlavu?“

Ředitel ohromeně přikývl.

„Díky.“

Zasedací místností oddělení vražd a závažných zločinů zněla píseň „Good Vibrations“ od Beach Boys. Wolf zjistil, že se mu líp přemýšlí při hudbě, a ještě bylo poměrně brzy, takže mu to mohlo projít bez vyrušení příliš mnoha kolegů.

Na sobě měl zmačkanou bílou košili, tmavě modré bavlněné kalhoty a svůj jediný pár obuvi. Stylové boty Loake Oxford pro něj byly nákupem netypicky extravagantním a zároveň tím nejrozumnějším v životě. Matně si vzpomínal na dobu před nimi, kdy skoro ochrnul během devatenáctihodinových směn a po pár hodinách spánku musel zpátky do polobotek, které ho tlačily.

Přidal hlasitost a nevšiml si, že mobil na stole vedle něj se rozsvítil. Byl sám v místnosti, kam se pohodlně vešlo třicet lidí a kterou používali tak zřídka, že i rok po rekonstrukci byla cítit novým kobercem. Okno z mléčného skla, táhnoucí se po celé délce zdi, bránilo ve výhledu do hlavní kanceláře za ní.

Zvedl ze stolu další fotografii, falešně zazpíval do hudby a odtančil k široké tabuli na přední stěně místnosti. Jakmile umístil poslední obrázek, odstoupil a pokochal se svým dílem: zvětšenými snímky různých částí těla, překrývajícími se tak, aby vytvořily obří verze oné děsivé figury, jednu zepředu a druhou zezadu. Znovu se zadíval do voskovitého obličeje a zadoufal, že má pravdu, protože by spal o něco klidněji při vědomí, že Khalid je konečně mrtvý. Baxterová se bohužel zatím neozvala, aby potvrdila jeho podezření.

„Dobré ráno,“ ozval se za ním známý hlas se skotským přízvukem.

Wolf okamžitě dotančil a ztišil rádio, protože vstoupil detektiv seržant Finlay Shaw, nejdéle sloužící policista v jednotce. Přes svou mírnost vzbuzoval respekt a za všech okolností páchl cigaretovým kouřem. Bylo mu devětapadesát a měl vrásčitou tvář a nos, jenž po několika zlomeninách zkrátka nesrostl do původní podoby.

Podobně jako Baxterová zdědila Edmundse, Finlayovým oficiálním úkolem bylo dohlédnout na Wolfův návrat do služby. Měli nepsanou úmluvu, že Finlay, který se už skoro těšil do penze, přenechá mladšímu muži iniciativu ve většině záležitostí a každý týden mu podepíše papír o sledování.

„Obě nohy máš levé,“ zachraptěl Finlay.

„Jsem spíš zpěvák,“ bránil se Wolf, „jako bys to nevěděl.“

„Ne, to nejsi. Ale myslel jsem…“ Finlay došel ke zdi a poklepal na obrázek, který Wolf právě pověsil. „Tady máš dvě levé nohy.“

„Vážně?“ Wolf se probíral hromadou fotografií z místa činu, dokud nenašel tu správnou. „Víš, občas udělám něco takového, abys měl dojem, že tě pořád potřebuju.“

Finlay se usmál. „Samozřejmě.“

Wolf vyměnil snímky a oba se zadívali na příšernou koláž.

„V sedmdesátých letech jsem pracoval na případu, který byl trošku podobný: Charles Tenyson,“ řekl Finlay.

Wolf pokrčil rameny.

„Nechával nám části těl: tady nohu, tamhle ruku. Zpočátku to vypadalo náhodně, ale nebylo. Každá část měla nějaký identifikační rys. Chtěl, abychom věděli, koho zavraždil.“

Wolf přistoupil k tabuli a ukázal.

„Na levé ruce máme prsten a na pravé noze jizvu po operaci.

To není nic moc.“

„Bude toho víc,“ poznamenal Finlay věcně. „Po někom, kdo spáchá masakr a nezanechá ani kapku krve, nezůstane prsten jen tak náhodou.“

Wolf odměnil Finlaye za podnětné názory hlasitým zívnutím do obličeje.

„Dáš si kafe? Stejně jdu kouřit,“ řekl Finlay. „Mlíko a dva cukry?“

„Ty sis to ještě nezapamatoval?“ podivil se Wolf, když kolega vykročil ze zasedačky. „Dvojité espresso macchiato s karamelovým sirupem bez cukru.“

„Mlíko a dva cukry,“ zopakoval Finlay a ve dveřích se málem srazil s vrchní velitelkou Metropolitní policejní služby komandérkou Vanitovou.

Wolf drobnou Indku znal z jejích pravidelných televizních vystoupení. Také se zúčastnila jednoho z mnoha pohovorů a hodnocení, které musel absolvovat před opětovným zařazením do služby. Vzpomínal si, že byla proti.

Kéž by ji zpozoroval dřív. Blížila se k němu, jako obyčejně připomínala postavu z kresleného filmu a pro dnešní den nevysvětlitelně zkombinovala živě purpurové sako s křiklavě oranžovými kalhotami.

Příliš pozdě se stáhl za stojící papírovou tabuli a kolegyně se zastavila ve dveřích, aby s ním pohovořila.

„Dobré ráno, detektive seržante.“

„Zdravím.“

„Vypadá to tady jako v květinářství,“ poznamenala.

Wolf se zmateně podíval k bizarním kolážím, které pokrývaly stěnu za ním. Jakmile se pohledem vrátil k Vanitové, všiml si, že ukazuje k hlavní kanceláři, kde na stolech a kartotékách ležely desítky extravagantních kytic.

„Aha. Chodí sem od začátku týdne. Myslím, že kvůli tomu Munizovu případu. Zdá se, že kytky poslalo prakticky celé město,“ vysvětlil.

„Je hezké, když si vás pro změnu někdo váží,“ konstatovala Vanitová. „Hledám vašeho šéfa. V kanceláři není.“

Wolfovi začal na stole hlasitě bzučet telefon. Podíval se, kdo volá, a zavěsil.

„Můžu vám s něčím pomoct já?“ zeptal se bez nadšení. Vanitová se chabě usmála.

„To bohužel ne. Novináři nás venku rozsápou na kusy. Komisař chce, abychom s tím něco udělali.“

„Myslel jsem, že to je vaše práce,“ opáčil Wolf.

Vanitová se zasmála. „Dneska odsud nevytáhnu paty.“ Oba zpozorovali Simmonse, který se vracel k sobě.

„Hovno padá dolů, Fawkesi – to přeci víte.“

„Jak vidíte, nemůžu se hnout od stolu. Potřebuju, abyste šel ven a něco těm supům řekl místo mě,“ pronesl Simmons s téměř věrohodnou upřímností.

Vanitová byla pryč sotva dvě minuty, když k sobě vrchní inspektor povolal Wolfa. Jeho miniaturní pracovna měla ke čtyřem metrům čtverečným. Obsahovala stůl, maličkou televizi, rezavou kartotéku, dvě otáčecí židle a umělohmotnou stoličku (pro případ, že by se do stísněného prostoru nahrnul dav). Wolf ji pokládal za depresivní výstrahu pro podřízené, za slepou uličku na vrcholu hierarchie.

„Já?“ ujišťoval se Wolf nevěřícně.

„Jistě. Novináři vás zbožňují. Jste William Fawkes!“

Wolf vzdychl. „Nemůžu to přehodit na někoho, kdo je ještě níž?“

„Mám dojem, že jsem na pánském záchodě zahlédl uklízečku, ale líp to vezmou od vás.“

„Dobře,“ zabručel Wolf.

Na stole zazvonil telefon. Wolf se zvedl, když se Simmons natáhl pro sluchátko, ale šéf mu pokynul, ať zůstane.

„Je tu se mnou Fawkes. Přepnu vás do reproduktoru.“ Edmundsův hlas málem nebyl slyšet v řevu motoru. Wolf ho zalitoval. Z vlastní zkušenosti věděl, že Baxterová je hrozná řidička.

„Jedeme do Nemocnice královny Alžběty. Khalida tam před týdnem převezli na intenzivní péči.“

„Živého?“ štěkl Simmons podrážděně.

„Tehdy žil,“ odpověděl Edmunds.

„Co teď?“

„Teď je mrtvý.“

„A hlava?“ zajímal se Simmons otráveně.

„Dáme vám vědět.“

„Výborně.“ Simmons ukončil hovor a zavrtěl hlavou. Zvedl zrak k Wolfovi. „Čekají vás venku. Povězte jim, že máme šest obětí.

To už stejně vědí. Řekněte, že probíhá identifikace obětí a že uvědomíme rodiny, než zveřejníme jména. Nezmiňujte se o sešitých částech – ani o svém bytě.“

Wolf ironicky zasalutoval a vyšel z kanceláře. Zavřel za sebou a zjistil, že k němu kráčí Finlay se dvěma kelímky.

„Jdeš akorát,“ zavolal na něj přes místnost, která se začínala plnit lidmi na denní směně. Vzhledem k tomu, že ostře sledované případy jako ten jejich převrátí zúčastněným svět vzhůru nohama, bylo snadné zapomínat, že pro ostatní běží život normálně: lidé zabíjejí lidi, násilníci a zloději běhají na svobodě.

Cestou kolem stolu s pěti obrovskými kyticemi Finlay začal popotahovat. Wolf si všiml, že kolegovi slzí oči. Těsně před cílem Finlay prudce kýchl a vylil obě kávy na špinavý koberec. Wolf se zatvářil zdrceně.

„Zpropadené kytky!“ postěžoval si Finlay. Od doby, kdy se stal dědečkem, ho manželka přiměla skoncovat s klením. „Přinesu ti jinou.“

Wolf mu chtěl říct, ať se neobtěžuje, když vtom se z výtahu vynořil poslíček s další pozoruhodnou náručí květin. Finlay vypadal, jako kdyby ho nejraději srazil k zemi.

„Stalo se něco? Mám tady pár pugétů pro nějakou Emily Baxterovou,“ oznámil pomuchlaný mládenec.

„Výborně,“ podotkl Finlay.

„Tohle už je popáté nebo pošesté. Musí to být kočka, co?“ pokračoval neomalený mladý muž a nevhodnou otázkou Wolfa zaskočil.

„Ehm… Je – no, velice –“ koktal Wolf.

„Většinou o jiných detektivech takhle nepřemýšlíme,“ přispěchal mu na pomoc Finlay.

„Přijde na to…“ Wolf se ohlédl k příteli.

„No, kočka to samozřejmě je,“ vyhrkl Finlay, čímž ztratil uklidňující vliv na konverzaci. „Jenom –“

„Myslím, že každá je svým způsobem jedinečná a krásná,“ dokončil Wolf moudře.

S Finlayem na sebe pokývali, jak bezvadně odvrátili potenciálně ošidný dotaz.

„Ale nikdy by ho nenapadlo…“ ujistil Finlay poslíčka.

„Ne, to nikdy,“ souhlasil Wolf. Mladík civěl na oba detektivy. „Fajn.“

„Wolfe!“ zavolala přes kancelář kolegyně, čímž mu poskytla záminku přenechat návštěvníka Finlayovi. V ruce držela sluchátko.

„Máš na lince manželku. Tvrdí, že je to důležité.“

„Jsme rozvedení,“ opravil ji Wolf.

„Stejně ti volá.“

Wolf se natáhl pro telefon, ale pak si všiml, že ho ze dveří své pracovny upřeně sleduje Simmons.

„Padejte dolů, Fawkesi!“

Wolf předvedl zkroušený výraz.

„Že jí zavolám zpátky,“ oznámil kolegyni a nastoupil do čekajícího výtahu, přičemž se modlil, aby jeho bývalá žena nebyla mezi reportéry, před něž předstoupí.

KAPITOLA 3

Sobota 28. června 2014

6.09

Baxterová a Edmunds museli v Nemocnici královny Alžběty deset minut počkat na hlavním příjmu. Vstup do kavárny i samoobsluhy zahradily chatrně vypadající rolety, takže Baxterová mohla s kručícím žaludkem nanejvýš upínat zrak k hromadám brambůrků těsně mimo dosah. Konečně se k pultu přikolébal morbidně obézní strážný a nepřátelská žena z recepce ukázala směrem k detektivům.

„Hej!“ zavolala a mávla na ně, jako kdyby přivolávala psa.

„Jack vás vezme dolů.“

Chlapík z ochranky, který evidentně trpěl komplexem méněcennosti, je mučivě pomalu vedl k výtahům.

„Máme trochu naspěch,“ neudržela se Baxterová. Naneštěstí se zdálo, že to muži ještě ubralo na rychlosti.

Když v suterénu vystoupili z kabiny, jejich strážce poprvé promluvil.

„Opravdická policie si myslela, že my primitivní sekuriťáci nezvládneme hlídat před pokojem, a tak se toho ujala sama. To si pomohli.“

„Hlídal tělo někdo i po převozu do márnice?“ zeptal se Edmunds přívětivě ve snaze zahořklého strážného ukonejšit. Vytáhl zápisník a chystal se zaznamenat odpověď, zatímco kráčeli klaustrofobní chodbou.

„Můžu jenom odhadovat,“ odvětil muž s přehnanou rozvážností, „ale policie ho možná pokládala za míň nebezpečného, když byl po smrti. Jenže jak říkám, je to jen odhad.“

Muž se samolibě usmíval nad vlastním důvtipem. Edmunds se ohlédl k Baxterové a očekával, že zakroutí hlavou nebo ho zesměšní, že klade hloupé dotazy. Kupodivu se postavila na jeho stranu.

„Kolega se z vás snažil vytáhnout, bohužel neúspěšně, jestli je márnice nějak zabezpečená.“