Vývoj udělal z moderních Čech zemi mírnou a štítící se obětí přílišných. Do české politiky dostal se prvek radikalismu teprve, když to dovolovala konjunktura. Dokud byla možnost, že Rakousko-Uhersko zvítězí a pomstí se odbojnému národu, dotud byl oportunismus z české politiky nevyhladitelný.

FERDINAND PEROUTKA, BUDOVÁNÍ STÁTU, 1930

VÝSLECH REVOLUCIONÁŘŮ

Z ROKU ’89

Karel Hvížďala

Copyright © Karel Hvížďala, 1990, 2000, 2019

ISBN 978-80-7617-852-6

Češi? Ti si počkají, až to za ně vybojují ostatní.

Americká novinářka, Wroclaw, 10. 11. 1989

Rozhovory pro tuto knihu jsem vedl v Praze ve dnech 16. ledna až 5. února 1990 (s výjimkou interview s dr. Jitkou Vodňanskou, které je z 10. února 1990).

Výběr osob určovala snaha zmapovat revoluci v celé její šíři jak politických uskupení, tak sociálních vrstev. Počet zpovídaných byl omezen rozsahem. Účel knihy vidím v tom, ukázat co nejširší čtenářské vrstvě – s využitím odstupu daného mou dvanáctiletou emigrací –, z čeho československá revoluce 1989 vyrostla, jak probíhala a kam směřuje. Rozpory ve výpovědi jednotlivých protagonistů ponechávám k vyřešení historikům.

K. H. – BONN 16. 3. 1990

Druhé vydání knihy k blížícímu se desátému výročí listopadových událostí z roku 1989 jsem rozšířil o jednu dodatečnou otázku (na kterou odpověděla jen část dotázaných), práci dr. Jany Svobodové: Listopadová revoluce v české literatuře a tisku a fotografie Pavla Štechy z listopadových dnů. Jinak jsem do textu nezasahoval.

K. H. – PRAHA 16. 4. 1998

Třetí vydání, které vychází ke třicátému výročí, jsem doplnil jen o úvod Petra Pitharta Revoluce/převrat.

K. H. – PRAHA 24. 2. 2019

Petr Pithart

REVOLUCE / PŘEVRAT

Šlo to rychle za sebou: jedny výslechy skončily, ty velmi nepříjemné na služebnách StB, druhé začaly. Těžší. Novinář a publicista Karel Hvíždala, jako vždy pohotový, je tu bleskem z Bonnu, kde léta sídlí jako aktivní exulant – novinář a publicista, a začíná s tou druhou vlnou výslechů – zpovědí. Vyslýchat se budou nikoli disidenti, zájmové osoby nebo agenti, nýbrž „revolucionáři“.

Hvížďala má vše jako vždycky důkladně promyšleno, takže výběr dotazovaných není nahodilý, ostatně mnohé osobně zná. Není to zase tak dávno, kdy odsud odjel. Od té doby se věnoval žánru čehosi jako hlubinného dialogu Čechů s Čechy, kde a jak to šlo. Budiž tu řečeno, že je naším specialistou na „rozhovory přes“: přes hranice, přes názorové světy, přes desítku let dotazovaných. A ty rozhory už proto nejsou plytké, do víkendových magazínů, totiž takové, že je přečtené odložíme a nemáme potřebu se k nim vracet. Ale kdo že to jsou, ti jeho revolucionáři? A jaké revoluce se účastnili jako její protagonisté? A jak ta revoluce – po devíti letech – zatím dopadá? Všichni totiž dostávají nakonec tuto otázku a většina na ni odpovídá. Bez ní by kniha byla jen kronikou dramatických listopadových dnů. Takhle je ještě něčím víc. Je reflexí, pokusem o prozatímní bilanci. Převažuje v ní skepse.

Na bilanční otázku neodpovídá tentokráte našinec z hlavního proudu, který si po pracovní době párkrát zazvonil klíči, někdy ani to ne, v pondělí 24. listopadu si pak hoďku generálně zastávkoval, a teď už skoro třicet let nadává. Odpovídají ti, kteří do oněch dnů šli v prvních hodinách, s rizikem, s nejistotou, jak to dopadne. Jen tři z nich se rozhodli jít do politiky v užším smyslu slova, tj. působili či působí v nějaké z politických stran, všichni ale zůstali významnými osobnostmi veřejného života.

Kniha je na konci opatřena důkladným a důmyslným doslovem Jany Svobodové o tom, jak tehdy reagovala média a vůbec lidé pera.

Takže co říci o vlastní knize na začátek?

Sociologizující postřeh: že jsme měli štěstí. Že u toho byli v prvním sledu hlavně oni. Že mezi rozhodující protagonisty patřili tenkrát divadelníci, filmoví či divadelní herci a také studenti herectví. Nebo také třeba loutkářství. Ta hlavní „mela“ (na Národní třídě) se odehrála desítky metrů od jejich scén, učeben, škol. Byli blízko toho všeho, byli mladí, odvážní a měli smysl pro improvizaci. Dokázali se rychle „ztelefonovat“, sejít, rozhodnout se (pro stávku!) a sdělit svá rozhodnutí kolegyním a kolegům z celé republiky. Vystoupili na jeviště rozehraných kusů a řekli: „Nehrajeme.“ A proč. Co se stalo… Proto se mohly odvíjet děje tak rychle a v takovém modu vzájemného srozumění a solidarity. A teprve pak se přidali studenti pražských a posléze i nepražských škol.

Nedovedu si představit jiný sociální segment společnosti, který by na podobné události reagoval tak rychle, odvážně a přitom důvtipně. Kdyby se nějaká vzpoura a následující drsný zákrok, třeba i masakr, odehrál dejme tomu ve Východoslovenských železárnách Vladimíra Iljiče Lenina, nebo v odlehlém pohraničním městě, určitě by všechno vypadalo jinak – pokud by se pak vůbec něco někde jinde dělo.

Studenti jsou zpravidla rychle mobilizovatelní, najdou se mezi nimi vždycky radikální vůdcové, ale často také náhle, příliš brzy, vyklízejí scénu: přichází zkouškové období, prázdniny a rozhodující masa studentů už nechce lehátka na chodbách. Studenti jsou zpravidla na jedno použití. Těkavý prvek – ale bez něj se nic nehne: na barikádách v roce 1848, na začátku německé okupace, když se šlo na Hrad povzbudit Beneše, když všichni vysokoškoláci obsadili své fakulty na podzim 1968… a teď znovu!

Mladí herci zase propojují hru a život a často ani neví, kde se právě nalézají. Zda na scéně, nebo na balkoně nad náměstím. Je to pro ně užitečné (spravedlivé) a zábavné zároveň.

x

Jsme už od počátku obrození národem ochotníků a divadelníků a milovníků divadel. Také 28. října 1918 nechali „Muži 28. října“ ten večer rozhlásit samostatný stát z proscénií pražských divadel. V Praze je dnes na sto čtyřicet divadel, prý nejvíc na světě, v Brně jich je víc než na celém Slovensku (však také Brno hrálo v „pražských“ událostech velevýznamnou roli!). Ano, máme pořád silnou, původně obrozeneckou tradici divadel jako super citlivých komunikačních membrán společnosti. Často převažují na scénách plytkosti, ale když je zle, stanou se divadla okamžitě tribunami.

Ve druhém sledu, těsně za divadelníky a studenty, už nabíhali do letákového a stávkového boje disidenti, připravení mravenčí a zároveň odvážnou prací Charty 77 a dalších uskupení, rodících se v posledních letech, měsících, týdnech. Rychle se z toho chumlu vylíhlo Občanské fórum a jeho Koordinační centrum s Václavem Havlem jako vůdčí postavou.

x

Tato kniha rozhovorů je sympaticky věcná, konkrétní. Žádné fráze, ani ještě staré, ani už nové. Kolem slov „revoluce“, tím spíše kolem adjektiv „něžná“ či „sametová“, se ale obšlapuje s rozpaky: převážně se soudí, že to adjektivum, jako nejspíše romantizující balast, přitáhli cizí novináři, zvenku. Nechali jsme si jej vnutit. Opravdu, moc české mně nepřipadá. Našinec by se nad rozněžňujícím patosem tohoto slovního spojení nejspíše ušklíbl. Pro novináře, poletující po celém světě, je však revoluce teprve to, co oni opatří nějakou barvou, květinou nebo paradoxním přívlastkem – karafiátová, zelená, něžná…. Neodpustím příteli Timothymu Gartonu Aschovi jeho – mezi kolegy– určitě úspěšný postřeh – bonmot? Zhruba napsal: S čím se nadřeli Poláci deset let, Maďaři deset měsíců, Enderáci deset týdnů, to zvládli Češi za deset dnů… Nadmula se nám prsa, pýchou! To jsme zase jednou kabrňáci! Ale není to, milý Gartone, obráceně? Že tu těžkou práci udělali Poláci, Maďaři a Němci, a my přišli až k hotovému? A podle toho to tady vypadá! Z páchnoucí stoky normalizace jsme náhle vypadli, jako bychom tam skoro ani nebyli! Ale my tam byli, právě tam jsme byli a smrdíme jí na sto honů.

Také jsem se od slova „revoluce“ distancoval, už v půli ledna 1990 v televizním vystoupení (jako tzv. „představitel Občanského fóra“) v primetimu. Čím více jsme se my, přímí účastníci, od „revoluce“ distancovali, tím spíše si ji osvojovali ti, kteří pak následující roky mohli vykřikovat o tom, že je „zrazená“, „prodaná“. Zrazená může být vskutku jen revoluce, ale asi ne převrat a už vůbec ne moje verze, tedy „vyjednané předání moci“.

Řekl bych, čím větší písmena a originálnější epiteton pro slovo revoluce, tím pak bývá větší zklamání.

x

Po prvních devíti letech, kdy rozhovory končí, uplynulo dalších dvacet. Rozhovory nejsou pro to méně zajímavé. Právě naopak!

Dnes už o sametové revoluci s příslušným patosem mluví při jejím výročí i Andrej Babiš. Jemu skutečně pomohla, bezděky, on to zprvu tenkrát ani nemohl vědět. Ani my ne. Že mu uvolnění prostoru pro podnikání rázem rozmnoží sociální kapitál, který byl na Západě nejspíše nicotný, zatímco u nás znamenal obrovské, neuchopitelné jmění (známosti všude možně, také ve zpravodajských strukturách, celková jaksi otrkanost ve světě, dovednosti užitečné pro svět obchodu, privilegovaný přístup k informacím, u nás vysoce nadstandardní znalost jazyků…), získané přes noc. Převratem zhodnocené. Zprvu vskutku nemohl vědět, co všechno má on a jemu podobní. Naopak, měl tehdy nejspíše strach, chodil přece podávat zprávy do bratislavského konspiračního bytu, nevěděl, kdo všechno to ví. Nevěděl, že právě pracovníci monopolizovaného zahraničního obchodu budou mít na startovní čáře podnikání desítky, ale spíše stovky metrů náskok. Anebo přesněji: že poběží po úplně jiné, kratší a pohodlnější trati!

Dodnes se sám sebe ptám: šlo tomu zabránit? Jmenovitě? Vyrobit seznam těch, kteří nesmí podnikat? Kdo by jej sestavoval? Jaký výbor dobrých mravů? Kdo by zákazy sankcionoval? Leda zákon. Ale zákon musí být obecným pravidlem, o kterém se předem nesmí vědět, na koho dopadne, komu prospěje a kdo bude škodný, či dokonce ztrestán.

Zákon, který bude konkrétně vyjmenovávat, není ani myslitelný. I když v roce 1947 byl u nás schválen vyvlastňující „Lex Schwarzenberg“… Takový zvládne jen nějaká autoritářská nebo totalitární moc.

Protože to slušně a demokraticky nejde.

x

Hvížďala vede rozhovory zhruba týden po volbě Václava Havla prezidentem a pár dní po vyhlášení data a způsobu prvních svobodných voleb (červen 1990). Tehdy už je to základní rozhodnuto? Tedy jak. Ještě zbývá rozhodnout „co“.

A pak se tedy všech ptá v poslední otázce, co na to „co“ říkají po skoro desíti letech. Jsou střízlivě skeptičtí. Ještě nevědí o Babišovi. O těch, kteří se sociálním kapitálem šplhají nahoru, ideje neideje. Oligarchové, podnikající v politice a pro jistotu ještě i v médiích.

x

Zpovídaní i autor předmluvy tedy více nebo méně zpochybňují mluvit o 17. listopadu jako o revoluci. V titulu knihy je však „revolucionáři“. Co s tím?

Jim, zpovídaným, ten epiteton patří. Moje pracovní „definice“ revoluce, revolučnosti, je bez jakýchkoliv ambicí: není ani zdaleka univerzální; je patrně nevědecká, nepolitologická, nesociologická… Snad je ale užitečná v politickém životě. V politice se bojme revolucí, hlavně těch, co se tak samy nazvou. Protože i ty vedené s nejlepšími úmysly přinesou často to nejhorší. Lidé od revolucí, ať už je vyvolá či vede kdokoliv, čekají totiž něco, co se nikdy nesplní. Místo kýžených cílů se dostaví rozčarování, zklamání, zhnusení, vztek, hledá se, kdo to zavinil, kdo je nepřítel, doma či za hranicemi… Skutečná revoluce by podle mého musela na začátku předpokládat nejistotu, značnou míru rizika, tedy nutnost počítat i s možnými oběťmi… Ano, i s porážkou!

Všechno ostatní jsou jen pseudorevoluce: revoluce ve zkráceném termínu, k dodání zdarma až domů, s prémií pro děti a babičku, i pro vašeho psího miláčka…

To pak není revoluce. Ale právě o takovou jsme si s klíči v rukou řekli – vlastně jsme si ji vzali od Poláků, Maďarů, Enderáků, Bulharů (i ti byli u cíle dřív!), konec konců od Gorbačova.

Na skutečnou revoluci bylo pozdě. Karty byly už rozdány, Poláci už před osmi lety dostali těžký nářez (stanné právo v prosinci 1981), proto už v létě devětaosmdesátého zaslouženě svobodně volili Senát a skoro svobodně Sejm a do čela vlády postavili katolického intelektuála – disidenta.

Většina zpovídaných v této knize však šla vstříc riziku. Nevěděli přece, zda my ostatní s těmi klíči vůbec na náměstí vyjdeme. Šlo o první hodiny, první dny: tehdy jednali revolucionáři, kteří zaslouží naši úctu. Mohli to také docela šeredně odskákat; první dny po 17. listopadu přece nikdo nevěděl, co bude. Mohly napochodovat i režimu oddané Lidové milice, rozjet se tanky podplukovníka Zbytka, jak naznačoval… Nenapochodovaly, nerozjely se. Titul knihy je tedy na místě. Oni revolucionáři byli. Nevěděli to.

My, co jsme pak na ta náměstí přišli, jakmile jsme tam už byli, měli jsme to jisté. My už byli jen hlučnou divadelní kulisou převratu, který šel jako po másle. Gorbačov nebyl Brežněv. Všude kolem Československa bylo už hotovo. Za pár dní ležela moc před námi na koberci – Jakeš a jeho parta aparátníků třetí jakostní třídy ji pustili dříve, než jsme čekali.

Také proto dnes máme jen to, co máme. Měli jsme to skoro zadarmo, bez obětí: politika i proto nestojí za mnoho. Chybí osobní ručení, které tak srozumitelně zosobňoval Václav Havel.

V půli listopadu 1989 bylo totiž v Československu na revoluci, tím spíše s nějakou očistnou katarzí, pozdě. Propásli jsme ten čas. Stihli jsme už jen převrat. Ten s přeběhlíky, se „sociálními kapitalisty“ z „pézetek“, podniků zahraničního obchodu.

S minulostí jsme se nevyrovnali revolucí, budeme se s ní tedy muset vyrovnávat po zbytky našich životů sebezpytováním, a to se nám vůbec nechce, a ještě i děti našich dětí si budou léta lámat hlavy, co že to tady bylo za režim, kterému se i táta a máma, i dědeček a babička, podvolovali. Ačkoliv se režim už drolil před očima.

Na odvahu však není pozdě nikdy. A naši zpovídaní ji měli. Je třeba to připomenout, protože nikdo nevíme, zda ji nebude znovu třeba.

Listopad 2018

SAŠA VONDRA

Muž, který spolu s Václavem Havlem, Vladimírem Hanzlem a Jiřím Křižanem psal scénář revoluce

geograf, publicista, poradce prezidenta, velvyslanec České republiky v USA, ministr zahraničí, ministr obrany, v roce 2019 kandidoval za ODS do Evropského parlamentu

Revoluci, která proběhla v minulých měsících v Československu, se často říká něžná či sametová. Mě by zajímalo, co říkáte těmto názvům?

Pojmenování nepochází, myslím, z Československa. Jako první je užil někdo venku. Že jde o svého druhu revoluci, o tom nikdo z nás nepochyboval. Listopadové a prosincové události jsme tak od jistého okamžiku označovali všichni. Ale ta adjektiva – něžná, sametová – se objevila ponejprv v západním, myslím, že francouzském tisku, a teprve později se stala součástí našeho slovníku. Nevím, ale zdá se mi, že bychom jimi měli trochu šetřit. Budeme-li příliš často používat výrazů jako „naše něžná revoluce“, hrozí nebezpečí, že tam za chvíli vložíme velká písmena a dostaneme se tam, kde jsme už jednou byli. Nehledě na to, že ta „sametovost“ se z našeho života rychle vytrácí, vystřídána normálním politickým bojem. Doufejme jen, že v lepším případě vyústí v demokracii se všemi jejími klady i zápory. Ostatně já osobně jsem si od podzimu příliš něhy neužil, byla to hlavně tvrdá práce, první dva měsíce jsem se ani pořádně nevyspal. Přišel jsem i o ten poslední zbytek soukromí, který mi loni – jako mluvčímu Charty 77 – ještě zbýval. Nicméně si myslím, že důraz na nenásilí, který jsme tolik akcentovali, je věc, kterou bychom neměli ztrácet ze zřetele.

Kdy pro vás revoluce začala?

Samozřejmě 17. listopadu. Ovšem v jistém smyslu už daleko dřív – s Chartou 77 a dalšími občanskými iniciativami, s rozvojem samizdatu a nezávislé kultury, s prvními demonstracemi v pražských ulicích. Rozhodující bylo narůstající vědomí občanů, že k nápravě poměrů musí udělat něco sami. Že už nelze jen čekat, až přijde nějaký reformátor shora a všechno to zařídí. K vystřízlivění asi hodně přispěly lednové policejní zásahy během „Palachova týdne“. Moc jasně prokázala, že o dialog s vlastními občany nestojí. Občas se dokonce objevovala hrozba jakousi „pekingskou kartou“. Petiční akce v průběhu roku ale naopak ukazovaly, že lidé se už tolik nebojí. Důležitou roli sehrával i příklad okolních zemí – hlavně Polska, Maďarska, Sovětského svazu a v neposlední řadě NDR. Čili stručně řečeno: vše nasvědčovalo tomu, že emancipační proces bude pozvolný, sice nezvratný, ale ještě bolestný, a že je třeba ho počítat na měsíce, ne-li roky.

Dá se tedy říct, že vás vývoj událostí poněkud zaskočil?

Rychlost, s jakou se to všechno dalo do pohybu, zaskočila asi všechny. Nejvíc ovšem ty u vesla. Zdá se mi, že mocně tu zapůsobil Berlín. Na podzim jsem musel strávit téměř dva měsíce ve vězení. Když mě 10. listopadu propustili, pamatuji se na to jako dnes, byla mlha a v Berlíně padla zeď. Byl to pro mě ohromný symbol: narodil jsem se v srpnu ’61, když zeď postavili, a v den, kdy mě propouštěli z kriminálu, ji lidé začali spontánně přelézat. Následující týden byl velice zajímavý. Atmosféra v Praze jako by říkala, že to každou chvíli bouchne i tady. Praha byla doslova obležená západními reportéry. Novináři z celého světa (od Argentiny až po Izrael) nás neustále bombardovali telefonáty, proč se u nás stále nic neděje. V International Herald Tribune dokonce uveřejnili článek o tom, jak se pražská opozice „noří v bahně“. Pořád jsem musel vysvětlovat, že děláme, co je v našich silách. Několikrát jsem tehdy prohlásil, že jedno se mi zdá jisté. Že Jakeš musí odejít…

Kůl v plotě…

Ano. Po celé republice tehdy kolovala nahrávka s jeho „proslulým“ projevem z Červeného Hrádku. Měl jsem v tom trochu prsty. Někdy počátkem září mě navštívil přítel Josef Vohryzek, literární kritik a bývalý mluvčí Charty. Po těžké oční operaci už nemohl být tak aktivní v opozici, zato měl víc času sledovat dění okolo. Nějakým způsobem se dostal i ke kazetě s Jakešovým projevem, kterou mi přinesl se slovy, že je to docela zajímavé. Pustil jsem si to poprvé a strašně jsem se smál. Pak jsem si to pustil podruhé, znovu jsem se smál, ale zároveň mi došlo i něco jiného. Jakeš tu mluvil naprosto otevřeně. „Jsme sami, jak kůl v plotě…“ Zveřejnit, problesklo mi hlavou. Tohle přece nemůže politicky přežít žádný státník na světě. To je unikát. Ještě jsem to vyzkoušel na několika přátelích, a když byla reakce podobná, začal jsem nahrávat. Jednu kazetu jsem poslal Milanu Schulzovi do Svobodné Evropy s průvodním dopisem, aby ty nejvíce pikantní pasáže opepřil svým příslovečně jedovatým komentářem. Nahrávka byla totiž dost nekvalitní a jen těžko použitelná jako celek. Druhým kanálem jsem po příteli poslal pro jistotu ještě jednu kazetu Pavlu Tigridovi. Těsně před mým nástupem do vězení se u Havlů na Hrádečku konal tradiční sjezd zakázaných spisovatelů. Večer po práci jsme si pustili rádio a bylo to tam. Milan Schulz odvedl perfektní práci. Pořad, několikrát opakovaný, zapůsobil jako rozbuška. Hlavním heslem studentské demonstrace 17. listopadu bylo: „Nechceme kůl v plotě!“

Proč jste šel do vězení?

V lednu ’89 jsem byl – jako mluvčí Charty 77 – jedním ze svolavatelů pietní vzpomínky na Jana Palacha. Po desetidenní vazbě jsem byl na jaře odsouzen na dva měsíce s podmínkou na dva roky. Když v květnu propustili Václava Havla, uvažovali jsme, co dál. Výsledkem byl manifest Několik vět s adresami prvních čtyř ručitelů – Václava Havla, Jirky Křižana, Standy Devátého a mou. Následovaly domovní prohlídky a další trestní stíhání, tentokrát za pobuřování. Jenže režim se tehdy zjevně obával dalšího Havlova uvěznění, které by jen zesílilo protesty doma i v cizině, a proto zvolil zástupné tresty. Mně přeměnil podmínku natvrdo, Standa dostal dva roky za něco úplně jiného. Uchýlil se do ilegality v Polsku, zatímco já si šel v půli září na sedm týdnů odpočinout na Pankrác. Zní to možná divně, ale já si tam tehdy opravdu odpočinul. Pravidelně osm hodin spánku denně, o tom se mi už může jenom zdát.

Po návratu jsem v Praze dlouho nepobyl. Hned druhý den jsem spolu s manželkou, Jirkou Křižanem a Vláďou Hanzelem vyrazil k Havlům na Hrádeček. Po cestě mi Jirka vyprávěl novinky. Objevují se prý náznaky dialogu. Havla si na obskurní večírek (s manželkou v roli orientální tanečnice!) pozval Evžen Erban. S Adamcem navázala kontakt nově utvořená iniciativa Most, sestávající z Michaela Kocába a Michala Horáčka. Už jednou domluvila Jirkovi setkání s Adamcem. Čekal, ale nedočkal se. A tak se sebral, že alespoň využije chvilky volna a splatí svému milému jezevčíkovi dluh. Tak jak byl – v těsných, od přítele vypůjčených svátečních šatech s kravatou –, odešel ke zvěrolékaři. Když se u doktora shýbl, aby psa přidržel, kalhoty nevydržely a odshora až dolů praskly. Jiří usoudil, že na dialog v nových šatech je ještě čas.

Z původně plánovaného povězeňského odpočinku se na Hrádečku vyvinula zase jen práce. Bylo zřejmé, že v tlaku na státní moc je třeba pokračovat. Blížil se 10. prosinec, Den lidských práv, a nás napadlo na ten den svolat shromáždění všech signatářů Několika vět. Tehdy jich už bylo 38 000, což se nám nezdálo tak málo. Začali jsme proto připravovat vlastní koncepci, jakýsi scénář revoluce. Ostatně i Několik vět předcházel určitý scénář. Rudé právo tehdy publikovalo opravdu autentický text, který se mu dostal do rukou. Dodnes nevím jak. Vycházeli jsme z toho, že každou podobně velkou akci je třeba řádně připravit. Na Den lidských práv jsme chtěli připravit shromáždění, které by nemělo čistě politický charakter. Chtěli jsme oslovit všechny signatáře a zdůraznit, že u zrodu Několika vět byli především umělci. Součástí manifestace proto měl být i kulturní program a písničky. Nakonec se mítink na původně určeném Palackého náměstí nekonal. Dějiny nás předběhly. Ale to, co se pak po celý týden odehrávalo z balkonu Melantrichu na Václavském náměstí a později na Letné, celá ta režie programů měla svou předehru a řekl bych přímo přípravu tehdy na Hrádečku.

Jak to vypadalo v Praze, když jste se vrátil z Hrádečku?

Tu podivnou atmosféru jakéhosi očekávání jsem už vylíčil. Ve středu 15. listopadu se v Praze konaly dvě demonstrace. První za záchranu Stromovky před národním výborem na náměstí primátora Vacka, druhá za řekou před rumunskou ambasádou. Na Karlově mostě se lidé pokusili spojit, ale policie se psy a štíty jim v tom zabránila. Nicméně se zdálo, že v jejich chování je patrná určitá zdrženlivost. Byli takoví neslaní, nemastní. Lidé v Praze už věděli, že v pátek má být na Albertově něco většího. Vysokoškoláci připravovali povolené shromáždění k výročí studentského vzdoru proti nacistům v roce 1939. Na dokreslení schizofreničnosti tehdejší situace – kolaborantský Mezinárodní svaz studentstva ve stejný týden udělil Jakešovi „zlatou medaili 17. listopadu“. Manifestaci předcházely komplikace a neshody mezi nezávislými studenty a oficiální vysokoškolskou radou SSM, ale nakonec jednání s úřady skončilo kompromisem a povolením, že průvod může jít na Vyšehrad, nikoliv však do středu města.

Na chvilku odbočím, abych se zmínil o situaci, která se mezi studenty vytvářela. Po celá sedmdesátá léta byla pro studentstvo příznačná pasivita a nezájem o věci politické a veřejné. Filtry během přijímacího řízení způsobily, že mnoho inteligentních mladých lidí se na školy vůbec nedostalo a ti, kteří náhodou prošli, se raději ze strachu drželi zpátky. Koncem osmdesátých let se ale atmosféra na vysokých školách začala proměňovat. Byli to především jednotlivci, ale chovali se nezávisle a tolik se už nebáli. Byl jsem překvapen, kolik studentů se na mě během posledních dvou let kvůli Chartě či samizdatu obracelo. Chodili ke mně domů, telefonovali plným jménem. Začaly vycházet první studentské a opravdu nezávislé časopisy. Tušil jsem, že z toho něco vzejde.

Byl jste na Albertově a později v průvodu na Národní třídě?

Ano. Shodou okolností u mě byli na návštěvě přátelé z Polska. Marek Nowicki z Polského helsinského výboru a Krystyna Krauzová, mladá novinářka z Gdaňsku. Vzali jsme je s manželkou s sebou. Atmosféra na Albertově byla zvláštní, něčím nová. Především demonstraci poprvé neorganizovali všude sledovaní disidenti. Studenti měli přece jen víc času se v klidu připravit a bylo to vidět. Spousta velkých transparentů, často s vtipnými hesly.

Přitom shromáždění mělo vysloveně politický ráz. Předznamenal ho jeho první řečník dr. Šárka, pamětník z devětatřicátého. „Tvrdě do tvrdého,“ opakoval heslo tehdejších studentů.

Z Albertova se šlo na Vyšehrad a z Vyšehradu – navzdory zákazu, ale v podstatě v souladu s očekáváním všech – na Václavské náměstí. Postupně se přidávali další občané a na nábřeží musel průvod čítat dobrých padesát tisíc lidí. Když jsme se na Palackého náměstí ohlédli, nebyl vidět začátek ani konec. Všichni skandovali: Jakeše do koše, Na Štěpána bez Štěpána, Mohorita od koryta, Komunismus komunistům atd. Otočil jsem se tehdy na Marka a prorocky mu sdělil: „Začíná revoluce.“

Dával mi za pravdu a říkal, že podobnou atmosféru zažil v Polsku jen jednou, když k nim přijel poprvé papež. U Národního divadla jsme zabočili na Národní třídu a u Máje nás stopli. Posléze se objevil policejní kordon i na druhé straně, byli jsme v pasti. Nastala asi hodinová válka nervů. Lidé z ní vycházeli na jedničku. Navzdory poměrně velké zimě setrvávali v odhodlání neustoupit. Přímo úžasný byl kultivovaný způsob, jakým dav mezi sebou komunikoval. O to víc fádní byl monotónní hlas z policejního amplionu, který stále opakoval: „Jménem Národního výboru v Praze 1 se rozejděte, toto shromáždění je nezákonné.“ Když jsme se s přáteli ještě týž večer sešli, neustále mně ten hlas zněl v uších. Ne snad svou novotou, už jsme na něj byli naopak zvyklí. Ale připadal mi děsně neadekvátní tomu, co se v Praze dělo. Sjeli se sem studenti z různých koutů republiky, v ulicích byly desetitisíce obyčejných lidí. A proti nim stále stejná písnička. Jménem Prahy 1… Mí přátelé byli stejně deprimovaní. I jim se zdálo, že teď se musí něco stát. Že musí reagovat jinak. A ono nic. Přišlo zase to stejné, obušky, mlácení, obrněné transportéry, násilí, zatýkání. Někteří měli navíc pořádné šrámy, protože zásah byl tentokrát enormně tvrdý.

Později vyšly najevo některé skutečnosti, které poukazovaly na to, že zásah byl předem zrežírovaný. Zjistilo se, že na Národní byl nejméně jeden důstojník KGB. Říkalo se také, že zásah osobně sledoval Vasil Mohorita. Nevím. Nevylučuji, že tu existoval jakýsi plán k odstranění nejtvrdší skupiny v politbyru. Ostatně Fojtík se tehdy právě vrátil z Moskvy a ve večerní televizi vypadal pořádně zkroušený. Ale nezdá se mi to až tak důležité. I kdyby tu ten plán byl, tak stejně nevyšel asi tak, jak by si ho jeho autoři představovali. Lidé tehdy převzali své osudy už do svých rukou. A kdyby do ulic nevyšli, každé takové plány, nehledě na jejich nemravnost, by byly k ničemu.

A co bylo dál?

V sobotu dopoledne jsem šel do Ječné k Daně Němcové, kde jsme měli pravidelnou schůzku mluvčích Charty. Dana, Tomáš Hradílek a já. Když to tak vezmu, byl to vlastně náš poslední den práce v Chartě, poznamenaný už zcela odlišnou atmosférou. Dříve jsme psali dokumenty a protestní dopisy třeba celý den a pak ještě dva dny probíhalo jakési konzultační řízení s dalšími signatáři. Teď bylo jasné, že je třeba reagovat hned a že to musí jít okamžitě do světa. Začal jsem tedy psát protest, dost ostrý, a do toho vletěl Jirka Křižan, že ve dvě hodiny se koná shromáždění divadelníků v Realistickém divadle a že tam přijdou také studenti DAMU, kteří něco důležitého přinesou. Rychle jsme společnými silami text dokončili a já upaloval taxíkem do divadla, abych to tam mohl ještě začerstva přečíst. Cítil jsem, že nastává nová éra. Asi poprvé se setkávali v tak velkém množství pohromadě disidenti s oficiálními umělci. Do divadla jsem dorazil trochu pozdě, bylo už plné, všude známé tváře. Do té doby jsem nikdy neviděl tolik slavných lidí pohromadě. Studenti DAMU nejprve líčili – či spíše hráli – celý průběh demonstrace včetně brutálního policejního zásahu. Očitá svědectví měla značný emoční náboj. Na závěr přečetli prohlášení, že jdou do stávky a že na příští týden vyzývají ke generální stávce. To byl požadavek do té doby neslýchaný. Číst chartovní dokument nemělo už vůbec smysl, najednou to byla strašně stará věc. Po dvou hodinách. Byť se kostra prohlášení stala později základem pro prohlášení Občanského fóra. Ale návrh stávkovat byl teď daleko důležitější. Mezi herci se rozpoutala diskuse, zda stávkovat hned, anebo ještě pár dní počkat, než se navzájem domluví i divadla mimo Prahu. To se mi zdálo nebezpečné. Přihlásil jsem se proto do diskuse a vysvětlil polskou zkušenost, že stávka musí někde začít a ostatní se buď přidají, a pak je úspěšná, anebo ne, a stávka selže. Je třeba riskovat. Stávku nelze dost dobře plánovat. Nepřítel tím získá čas ji zlikvidovat a opatrní, jichž bývá většina, ji zpochybní. Po asi hodinové bouřlivé debatě se všichni herci a režiséři rozjeli do dalších divadel. Stávka začala. Atmosféru později hodně ovlivnila odpolední zpráva, že na následky masakru zemřel student Martin Šmíd. Ještě večer ji hlásily snad všechny světové agentury. Nálady ve veřejnosti se dál elektrizovaly. Vzpomínám si, jak jsem odpoledne potkal u Národního divadla starší paní, která když viděla policajty, začala křičet na kolemjdoucí: „Nechoďte tam, jsou to vrazi!“ Ve středu města vyrostlo několik pomníčků, všude hořely svíčky.

Ještě téhož dne byla zpráva zpochybněna. Večer se konalo další shromáždění v Realistickém divadle a paní Jana Šmídová ze Svobodného slova mi tam řekla, že její syn Martin je úplně v pořádku, že to není pravda. Nevěděl jsem, jak na to reagovat. Bylo to zvláštní. Trochu absurdní, trochu české. Dálnopisy světových agentur vyťukávaly zprávu o smrti studenta, na jevišti divadla o tom hovořili ředitelé několika pražských divadel a v hledišti se začala šířit zpráva, že všechno je jinak.

Jak vzniklo Občanské fórum?

V neděli v poledne jsem přišel k Václavu Havlovi. Přicházeli tam i další, aniž bylo předem cokoliv domluveného, všichni prostě cítili, že je třeba něco dělat. Pamatuji se, že přišel Honza Urban, Rudolf Battěk, potom Miloš Hájek z Obrody a Karel Štindl za Demokratickou iniciativu, ale i další. Celkem se tam vystřídalo asi deset lidí s naprosto stejnou myšlenkou, že na novou situaci je třeba nově reagovat a že už přišel čas, abychom spojili své síly. S názvem „fórum“ přišel, myslím, Honza Urban a to „občanské“ k tomu dodal Václav Havel. Diskutovalo se hlavně o tom, na kdy sezvat lidi. Někteří chtěli ihned, druzí tvrdili, že se nám to nepodaří dřív než ve středu. Nakonec jsme zvolili variantu první, sice riskantní (končil víkend), ale – jak se ukázalo – dobrou. Havel pozval i generálního tajemníka socialistů Jana Škodu, katolíci zas zařídili dr. Svobodu, představitele obrodného proudu mezi lidovci. V osm hodin večer se v Činoherním klubu, který ochotně nabídl své prostory, sešlo dobrých tři sta lidí. Shromáždění byl jako návrh předložen text, jehož kostra vznikla na oné schůzce u Václava Havla a který obsahoval známé požadavky na odstoupení nejvíce zkompromitovaných politiků. Po dlouhé diskusi byly požadavky přijaty a pod text se symbolicky podepsalo asi dvacet lidí. Snažili jsme se, aby to byli zástupci všech opozičních demokratických a kulturních sil a směrů. Rozcházeli jsme se o půlnoci a já už byl dost unavený a chtěl jsem jít domů trochu se vyspat. Martina, moje žena, mě ale ještě přemluvila, abychom spolu s Vaškem Malým dokument odnesli na Karlák, kde se v budově ČVUT ustavoval Koordinační vysokoškolský stávkový výbor. Byl to pro mě nezapomenutelný zážitek. V jednu hodinu v noci nás přes temný dvůr školy tajně provázel jeden ze studentů. Všude šero, jen kdesi nahoře ve třetím patře svítilo jediné okno – symbolické světýlko uprostřed temnoty. Nahoře v učebně vládla bouřlivá atmosféra. Studenti dávali dohromady vlastní prohlášení a vážili v něm každé slovo. Radikálové z uměleckých škol se přeli s umírněnými. Ve čtyři hodiny zvítězil kompromis a já se konečně na smrt unaven dostal do postele. Začala nová éra.

A to bylo, abychom si to upřesnili, pondělí ráno 20. listopadu…

Ano! Už od sedmi hodin u nás nepřetržitě zvonily telefony au dveří se vytvořila doslova fronta lidí. Vůbec jsem nevěděl, co dřív. V průběhu roku byl s Chartou také dost frmol, ale tohle bylo úplně něco nového. Najednou přišel zásah z nebes. Volala Tereza Pokorná, jestli nepotřebuju pomoct. Poprosil jsem ji, aby si vzala taxíka a přijela. Pak volala Marie Divišová, naše známá z Kutné Hory, která se občas zastavila na kus řeči. Klidně přijď, ale na kafe teď není čas, řekl jsem. Přijela a v Praze už zůstala. Dodnes pracuje v Nezávislém tiskovém středisku, přestože má tři děti a nemá vlastní byt. V poledne jsem měl sraz ve Slávii. Ten kousek cesty po nábřeží stál za to. Výtvarníci stávkují!, hlásal nápis na Mánesu. Kotalík se přidal! Lidé mě vtáhli dovnitř. Uvnitř byla revoluce. Xeroxů, které byly do té doby v rukou pověřených byrokratů, se zmocnili umělci a rozmnožovali na plné obrátky. Výtvarníci vyráběli transparenty na odpolední demonstraci. Něco podobného jsem viděl jen kdysi v Polsku za nejlepších časů Solidarity.

Odpoledne jsem se šel podívat na Václavské náměstí. Ze všech stran na náměstí směřovaly dlouhé zástupy lidí. Během půl hodiny byl Václavák plný. Už to nebyli jen studenti, ale lidé všech generací. Byl jsem si jistý, že tohle už žádná policie nerozežene. Václavák vypadal jako rozbouřené moře, jako kotel Maracaná.

Večer se konala další schůze v Realistickém divadle. Především bylo třeba dát dohromady skupinu lidí, kteří budou koordinovat akce Občanského fóra. Někde tady vznikl zárodek budoucího krizového štábu a akční skupiny Fóra. Další rozhodnutí bylo založit tiskové středisko, které se záhy osamostatnilo jako Nezávislé tiskové středisko a začalo vydávat proslulý Informační servis. První dva dny, než se přestěhovalo do galerie U Řečických, pracovalo u nás doma. Začala konkrétní práce.

Jak vypadal váš denní program?

Dopoledne jsem chodil diskutovat do škol, obvykle každý den do jednoho gymnázia a do jedné vysoké školy. Třeba v Hellichovce na gymnáziu vládla báječná atmosféra. V tělocvičně hrála studentská rocková kapela, lidé diskutovali, četli informační oběžníky a vyměňovali si samizdatové časopisy. Na pozorování ale nebylo moc času. Člověk přiběhl, vylíčil, co dělá a o co jde, podpořil studenty, zodpověděl pár dotazů a běžel dál. Odpoledne jsem byl v Občanském fóru, které od středy zakotvilo ve slavném podzemí Laterny magiky. Po dvaceti dnech jsme dostali vlastní budovu ve Špalíčku na Můstku. V podvečer pak byly mítinky na Václavském náměstí a později na Letné, večery zaplnila divadla, tiskové středisko nebo „hašení“ rozbrojů mezi studenty.

Bylo vedení Občanského fóra zvoleno demokratickou cestou?

Na to nebyl čas. Celá struktura Fóra včetně krizového štábu a akční skupiny vznikala za pochodu, v situaci, kdy bylo třeba rozhodovat z hodiny na hodinu. Práce a odpovědnosti se ujímali obětaví „samozvanci“, samozřejmě, že se souhlasem ostatních lidí okolo. Na nějaké „volby“ tehdy nebyl čas. Ostatně celé Fórum, alespoň první dva měsíce, bylo zajímavým a originálním hnutím – tehdy jsme dokonce říkali, že je jakýmsi „náměstím“, „fórem“, kde mohou mluvit všichni –, tedy hnutím, které bylo přítomno prakticky všude, aniž mělo nějaké pevně stanovené a neměnné struktury. Jeho síla byla právě v tom, v té hektické aktivitě tisíců lidí.

Rudé právo v prvních týdnech ještě psalo, že chartisté zneužívají studenty a že se snaží ze situace vytěžit politický kapitál. To byla samozřejmě lež. Disidenti a jiné známé osobnosti přebírali politickou zodpovědnost prostě proto, že svého druhu politiku dělali již delší dobu, a byli na ni tudíž do určité míry připraveni. A také proto, že státní moc, která jakýkoliv dialog tvrdošíjně odmítala, se zodpovědnosti, pokud nějakou vůbec kdy cítila, v rozhodující chvíli vzdávala.

Zasedal jste taky u kulatých stolů?

Ano. Nešlo ovšem o jeden kulatý stůl jako třeba v Polsku, který by přijal nějaká na dlouhou dobu definitivní řešení. Situace se vyvíjela velice dynamicky. Šlo o celou řadu kulatých stolů, které vždy řešily jednotlivé a konkrétní problémy. První kolo se konalo ještě s premiérem Adamcem. Jsem přesvědčen, že Adamec tehdy výrazně přispěl k pokojnému vývoji situace. Tím, že rozdělil vládu a partaj, překročil doslova svůj Rubikon. Ale vládu, kterou pak sám sestavil, nemohl samozřejmě přijmout – snad kromě komunistů – nikdo. Nevím, zda rozhodující roli tu sehrály limity jeho politického přesvědčení, či nedostatek odvahy spolupracovat ve vládě s lidmi, které osobně neznal. Během posledního jednání premiér mluvil o tom, že podá demisi. Vypadal tehdy velice rozrušeně, skoro na infarkt. Bylo to těsně po jeho návratu z Moskvy. Jenže dějiny se rozhodovaly v Praze, nikoliv v Moskvě. Za dva dny, kdy v televizi prohlásil, že pod ultimáty pracovat nebude, demisi skutečně podal. Nešlo ovšem o ultimáta, ale o to, že komunisté nemohou mít ve vládě většinu. To už bylo nepřijatelné. A protože premiér nepřicházel s novými návrhy, Fórum se rozhodlo – po dlouhém váhání – doporučit vlastní kandidáty. Tedy převzít spoluodpovědnost. Další kolo se konalo s Mariánem Čalfou, kterého Adamec pověřil sestavením další vlády. Čalfa ke kulatému stolu přinesl v podstatě stejný návrh jako Adamec, snad jen s drobnými korekturami. Po čtyřhodinové, dost bouřlivé diskusi však návrhy Fóra přijal, a tak se do slíbeného termínu – 10. prosince – podařilo sestavit vládu národního porozumění. Čalfa dokázal překročit druhý Rubikon, najít v sobě odvahu spolupracovat s nekomunisty, které do té doby neznal. Navíc prokázal schopnost, kterou všichni jeho kolegové, všichni komunisté, postrádali – schopnost rychle se rozhodnout. Proti našemu očekávání největší překážkou nebyli ani katolík Jano Čarnogurský, navržený na místopředsedu vlády, ani disident Jirka Dienstbier, ale naše podpora tehdejších členů KSČ Valtra Komárka a Vladimíra Dlouhého. Komunisté nemohli unést, aby členové jejich strany, s nimiž navíc neměli ty nejlepší vztahy, byli doporučeni někým jiným. A tehdy vzal Čalfa celou záležitost na sebe. Během čtyř hodin jsme tedy sestavili celou vládu – komunisté na to měli několik týdnů –, a ústavní krize byla zažehnána. Husák mohl druhý den odstoupit.

Jak jste se stal poradcem prezidenta?

Byl jsem jeden z prvních, kdo Václava Havla přesvědčil, aby neodmítal kandidaturu na prezidenta. Zdálo se mi to jediné možné a vhodné řešení, a neustále jsem je obhajoval a vysvětloval. Byli v podstatě čtyři kandidáti. Komunisté navrhovali Adamce, což vzhledem k předcházejícím zkušenostem nepřicházelo v úvahu. Svazáci chtěli Císaře, který se na takovou funkci nehodil. Zbývali tedy dva kandidáti: Dubček a Havel. Připadalo mi, že Dubček by byl prezidentem minulosti, že by se tím dalo najevo, že navazujeme na něco, co tu již bylo, a co se moc neosvědčilo. Přes svou popularitu a určité charisma představoval přesně prototyp člověka, který se jen těžko dokáže rychle a v nouzových situacích i sám rozhodovat. Navíc bylo třeba, aby nový prezident byl prezidentem pracovním, zvoleným jen na dobu do svobodných voleb. A Václav Havel představoval přesně ten typ člověka, který se na to hodil. On vedl Občanské fórum, on režíroval mítinky a měl autoritu u lidí, kteří pracovali ve Fóru i v jiných stranách: lidové a socialistické. Navíc byl ústřední postavou českého disentu, člověkem známým doma i ve světě, a stane-li se prezidentem, bude to znamenat, že navazujeme na to nejlepší, co tu za posledních dvacet let bylo. V neposlední řadě tu byl i jeho tolik potřebný etický přístup k politice a možnost precedentu, že budeme mít prvního nekomunistického prezidenta ve východní Evropě. Všechno také nasvědčovalo tomu, že to může vyjít. Do cesty se nám mohly postavit jedině intriky, viz třeba návrh na referendum v situaci, kdy na ně společnost nebyla vůbec připravená.

Já jsem se ale ptal, jak a proč jste se stal prezidentovým spolupracovníkem?

Jednak jsem s Václavem Havlem spolupracoval už dlouho před tím, ještě v Chartě, jednak jsem se ze spoluodpovědnosti nemohl jen tak vyvléct. Pracuji dnes na Hradě jako poradce pro zahraniční věci. Práce sama však daleko přesahuje rámec běžného „poradcovství“. Za předcházejícího prezidenta se na Hradě opravdová politika prakticky nedělala, takže je nutné všechno budovat od začátku. Vím, nejsem úplný profesionál, nemám diplomatické ani politologické vzdělání, ale přesto jsem se dlouho politicky angažoval a otázky zahraniční politiky mě vždycky velice zajímaly, třeba jako novináře a publicistu. Doufám také, že to, co teď dělám, není na celý život. Neustálé recepce, nošení kravat a smokingů není mé hobby.

Jak si představujete svou vlastní budoucnost? Chcete u politiky zůstat?

Rád bych se jednou vrátil k tomu, co jsem za času samizdatu už dělal, totiž k něčemu mezi novinařinou a politikou. Tedy kriticky se politikou zabývat, ale rozhodně nedělat politiku profesionálně celý život.

Jak vidíte budoucnost Československa? Kde tušíte úskalí a kde naše šance?

Dříve jsme hledali nebezpečí především vně a naději uvnitř sebe. Venkoncem bez naděje se tu žít nedalo. Dnes je to trochu opačně. Zdá se mi, že hlavní nebezpečí spočívá v nás samých, v totalitě našich myšlenek, v různých zlozvycích a v oživení dávných rozporů s okolními zeměmi, které v dobách represí neměly možnost vyplout na povrch. Temným silám vně bych takový význam nepřičítal. Musíme se především učit každodenní demokracii, s níž tu nikdo nemá zkušenosti.

Úskalí spočívá i v rychlosti, s níž tu k některým zásadním změnám došlo. Bojím se, aby si lidé nemysleli, že všechno ostatní půjde také tak hladce, rychle a úspěšně. Změnit hlavu státu je jednoduchá věc, ale změna systému je dlouhodobá, komplikovaná a bolestná práce. Lidé ještě nejsou dostatečně emancipovaní od toho, v čem čtyřicet let žili. Euforie se velice snadno může znovu zvrátit ve všeobecnou apatii. Vyhráno v tomto směru zdaleka není. Šance máme na mezinárodním poli. Získali jsme dobrý kredit, teď jde o to, abychom ho stejně rychle neztratili. Evropa spěje k integraci, což je proces výhodný i pro Československo, které leží v samém jejím srdci. Můžeme pěstovat aktivní a tvořivou zahraniční politiku. Nesmíme se ale utopit v nejrůznějších nacionálních vášních, vnějších i domácích. Jde o to, aby si Československo našlo v nové Evropě svou novou a šťastnější budoucnost.

Jak se s odstupem devíti let od listopadu 1989 naplnily vaše představy o dalším vývoji Československa?

Československo už víc než šest let neexistuje. Pravda je, že rozdělení státu tehdy asi nikdo – včetně mě – neočekával. Emancipační úsilí slovenské inteligence bylo Prahou všeobecně podceňováno. Málokdo také očekával tak bouřlivý vývoj v celé střední a východní Evropě, i když symptomy takového vývoje – tehdy zejména na území bývalého Sovětského svazu a Jugoslávie – byly patrné již v průběhu osmdesátých let. Tento vývoj ostatně nahrál i rozdělení našeho státu. Osobně si ovšem myslím, že pokojné a řízené rozdělení Československa byla ta nejlepší ze všech možností, které se objektivně nabízely.

Česká realita dnes určitě není horší než mé představy před devíti lety. Jistěže se mnohé dalo udělat líp. Například má pravdu Václav Havel, když si stěžuje, že jsme jen málo udělali pro rozvoj občanské společnosti. Jsem teď delší dobu v Americe a zdá se mi víc, že ještě máme stále co dohánět. Celý ten široký veřejný prostor mezi tím, co je čistě soukromé na straně jedné a co je státní na straně druhé, je u nás stále ještě slabý a málo podporován. Kdyby občané měli lepší možnost sebeorganizace a seberealizace v různých lokálních nebo zájmových sdruženích, kdyby byla větší decentralizace státu, nebyli by lidé tak frustrováni v momentech, kdy velká politika dočasně zklamává nebo nudí a kdy se soukromému byznysu v časech ekonomické recese nedaří. Zkrátka nemusela by tady být tak blbá nálada. Jsou problémy s byrokracií a soudnictvím, málo se vynucuje dodržování zákonů. Méně zákonů džungle a více pořádku a smyslu pro fair play je tedy další výzva doby. A konečně neškodilo by ani více skromnosti a méně pýchy a poučování jiných.

Na druhé straně se za poslední léta změnilo strašně moc věcí k lepšímu. Bohužel žijeme často ze dne na den a ani to nevidíme.

Český stát je dnes fungující demokracií, pevně ukotvenou v rodině západních zemí. Kdo před devíti lety čekal, že dnes budeme vstupovat do NATO a začneme vyjednávat naše členství v Evropské unii? Každý může nejen svobodně mluvit, psát, sdružovat se, cestovat, ale i podnikat či obchodovat. Soukromý majetek je nedotknutelný, máme svobodný trh, kde nabídka reaguje na poptávku, a koruna je skutečnou, ve světě použitelnou měnou, a nikoliv jen papírovou poukázkou na nákup rohlíků v místní samoobsluze. Neohrožuje nás ani naše vlastní policie, ani žádná cizí armáda.

Souhrnně řečeno, stály podle mého soudu listopadové změny v roce 1989 rozhodně za to a naše reforma je v součtu úspěchů a pádů dobrým počinem. Využili jsme výzvy doby; o naší budoucnosti již nerozhodují jiní, ale výhradně my sami. Záleží jen na nás, abychom ji nezkazili.

ŠIMON PÁNEK

Muž, který organizoval demonstraci 17. listopadu

student přírodních věd na Karlově univerzitě a jeden ze dvou předsedů Koordinačního vysokoškolského stávkového výboru, zaměstnanec agentury Epicentrum, od roku 2017 je lektorem European Leadership & Academic Institute (ELAI) v Praze

Revoluci, která v minulých měsících v Československu proběhla, se často říká něžná či sametová a mě by zajímalo, co říkáte těmto názvům, a jak byste datoval její počátek?

Přídomky něžná či sametová se mi líbí, ale jestli to byla revoluce, nebo ne, nevím. Navíc revoluce nemám moc rád, raději bych byl, kdyby šlo o evoluci, která v sobě neobsahuje nebezpečí návratu zpět. A vzhledem k tomu, že tento vývoj začal již v druhé půlce sedmdesátých let, domnívám se, že jde o evoluci. Apelovala na gándhíovský nenásilný odpor a morální odpovědnost proti zvůli, která panovala. Začalo to tedy Chartou 77 a jakási gradace nastala po první masovější demonstraci 21. srpna 1988, která byla spontánní a úplně zaskočila naše protivníky. Prošli jsme tenkrát celou Prahou, nikdo nás nezastavoval, nikdo na nás nenajížděl a díky tomu spousta účastníků získala naději, že je ještě šance něco změnit. Ta naděje se při dalších demonstracích sice trochu rozplynula, ale zase zásahy a jejich brutalita odhalily protivníkovu špatnost. Moc dobře si vzpomínám na demonstraci 28. října. Byl jsem tam s kamarádem a jeho děvčetem a ta dívka byla večer úplně v šoku, a to ne z toho, že dostala pendrekem, ale z toho, že viděla a zažila fungující hromadné násilí vysloveně zvířecího typu, které se nezastavilo před kopáním do lidí, před mlácením žen. Tuhle zkušenost s policií udělali v lednu minulého roku mnozí Pražané, a to bylo moc důležité. Do té doby si obyčejní lidé špatnost režimu tolik nepřipouštěli, nemysleli si, že je tak hrozný.