SHARI LAPENA

MANŽELÉ ODVEDLE

KNIŽNÍ KLUB

Helen Hellerové, té nejvíc vzrušující ze všech agentek

THE COUPLE NEXT DOOR

Copyright © 1742145 Ontario Limited 2016

Translation © Jana Kunová, 2017

ISBN 978-80-242-7788-2

Kapitola 1

ANNE CÍTÍ, jak se jí v žaludku bouří šťávy a zvolna stoupají do krku. Motá se jí hlava. Moc toho vypila. Cynthia jí celý večer dolévala. Anne se původně chtěla držet v jistých mezích, ale pak tomu nechala volný průběh – nevěděla, jak jinak by tenhle večer dokázala přestát. Teď nemá ponětí, kolik vína během toho nekonečného večírku vypila. Ráno si bude muset odsát mléko a vylít ho.

Zvadle sedí v horku letní noci a zúženýma očima pozoruje hostitelku. Cynthia nepokrytě flirtuje s Anniným manželem Marcem. Proč jim to Anne toleruje? Proč to dovolí Cynthiin manžel Graham? Anne se zlobí, ale je bezmocná, neví, jak to zarazit, aniž by přitom vypadala uboze a směšně. Všichni mají trochu špičku. Tak to nechává být, mlčky zuří a upíjí chlazené víno. Vychovali ji k tomu, aby nedělala scény, nerada na sebe strhává pozornost.

Zato Cynthia…

Všichni tři – Anne, Marco i Cynthiin mírný a zdvořilý manžel Graham – ji sledují jako uhranutí. Zvlášť Marco od ní zjevně nedokáže odtrhnout oči. Cynthia se k němu nakloní trochu moc blízko, když mu dolévá sklenku, její přiléhavý top má tak hluboký výstřih, že se Marco prakticky otírá nosem o její dekolt.

Anne si v duchu připomene, že Cynthia flirtuje s každým. Je tak neuvěřitelně nádherná, že si asi nemůže pomoct.

Jenomže čím déle se na ně Anne dívá, tím více se jí vtírá myšlenka, jestli spolu Marco a Cynthia přece jen něco nemají. Nikdy předtím takové podezření neměla. Možná začíná být z toho alkoholu paranoidní.

Ne, usoudí – nechovali by se takhle nápadně, kdyby měli co skrývat. Cynthia flirtuje víc než Marco, ten pouze polichoceně přijímá její pozornost. Marco sám je skoro až moc pohledný – s těmi neposednými tmavými vlasy, oříškovýma očima a okouzlujícím úsměvem vždycky poutal pozornost. Tvořili by úchvatný pár, Cynthia s Marcem. Anne si říká, že toho musí nechat. Že Marco je jí samozřejmě věrný. Ví, že je své rodině naprosto oddaný. Ona a miminko jsou pro něj vším. Ať se stane, co se stane, bude stát při ní – znovu si lokne vína –, i kdyby to bylo nevím jak zlé.

Ale když Anne vidí, jak se Cynthia na Marca věší, její úzkost a rozčilení sílí čím dál víc. Po těhotenství má pořád ještě přes deset kilo nadváhu, šest měsíců po porodu. Myslela, že touhle dobou už zase bude mít postavu jako dřív, ale jak to tak vypadá, trvá to nejmíň rok. Musí přestat koukat na bulvární časopisy u pokladny v supermarketu a srovnávat se se slavnými čerstvými matkami, které mají osobní trenéry a vypadají božsky už po pouhých pár týdnech.

Jenomže Anne nemůže ani v nejlepší formě soupeřit s někým, jako je Cynthia, její vyšší, obdařenější sousedka – s těma dlouhýma nohama, vosím pasem a velkými prsy, porcelánovou pletí a vodopádem černočerných vlasů. A Cynthia se vždycky obléká na maximální efekt, vysoké podpatky a sexy šaty – dokonce i na večírek u sebe doma, když hostí jen jeden další manželský pár.

Na okolní hovor se Anne nedokáže soustředit. Přestane poslouchat a zadívá se na zdobný mramorový krb, nachlup stejný jako ten v jejím vlastním obýváku s jídelním koutem na druhé straně společné zdi, kterou Anne a Marco se Cynthií a Grahamem sdílí; bydlí totiž v řadových cihlových domcích solidně postavených koncem devatenáctého století, typických pro tohle město na sever od New Yorku. Všechny domy v řadě jsou si podobné – v italském stylu, restaurované, drahé –, s tím rozdílem, že dům Anne a Marca stojí na konci řady a v každém se odrážejí drobné rozdíly ve výzdobě a vkusu; každý je malé mistrovské dílo.

Anne neobratně zašátrá po mobilu na jídelním stole a podívá se na čas. Už je skoro jedna ráno. Malou byla zkontrolovat o půlnoci. Marco tam zašel v půl jedné. Potom si šel se Cynthií zakouřit dozadu na terasu, zatímco Anne s Grahamem zůstali poněkud rozpačitě sedět u nesklizeného stolu a hovor mezi nimi vázl. Měla jít s nimi ven, třeba by tam aspoň trochu foukalo. Ale nešla, protože Graham nerad dýchá cigaretový kouř a bylo by hrubé, nebo přinejmenším bezohledné nechat ho úplně samotného na vlastním večírku. Ze zdvořilosti tedy zůstala. Graham, stejně jako ona z lepší rodiny, má dokonalé způsoby. Proč si vzal takovou flundru, jako je Cynthia, je záhada. Cynthia a Marco se před pár minutami vrátili z terasy a Anne zoufale touží odejít, i když ostatní se pořád ještě dobře baví.

Letmo se podívá na chůvičku postavenou na kraji stolu, její červené světýlko žhne jako konec cigarety. Obrazovka je rozbitá – před pár dny jí přístroj upadl a Marco se ještě nedostal k tomu, aby ho vyměnil –, ale zvuk pořád funguje. Náhle se jí zmocní pochybnosti, cítí, jak je to celé špatně. Kdo odejde na večírek k sousedům a nechá svoje miminko v domě samotné? Jaká matka by tohle udělala? Cítí, jak na ni dosedá známý mučivý pocit – ona není dobrá matka.

No a co, že slečna na hlídání nemohla přijít? Měli vzít Coru s sebou, dát ji do přenosné ohrádky. Jenomže Cynthia řekla žádné děti. Měl to být večer pro dospělé, oslava Grahamových narozenin. A to je další důvod, proč Anne přestala mít Cynthii ráda, ačkoli bývaly dobré kamarádky – Cynthia si na děti nepotrpí. Co je to za člověka, který nedovolí vzít s sebou na návštěvu šestiměsíční miminko? Jak se Anne mohla nechat Marcem přesvědčit, že to ničemu nevadí? Je to nezodpovědné. Napadá ji, co by tomu asi řekly ostatní maminky, se kterými se schází, kdyby jim o tom pověděla. Nechali jsme naše šestiměsíční miminko doma samotné a šli jsme k sousedům na večírek. Představuje si, jak by jim nevěřícným úžasem spadla čelist, následovalo by rozpačité ticho. Ona jim to ale nikdy nepoví. Přestaly by se s ní bavit.

S Marcem se kvůli tomu před večírkem pohádali. Když slečna na hlídání zavolala a odřekla, Anne se nabídla, že zůstane s malou doma – stejně se jí na tu večeři nechtělo. Jenomže Marco o tom nechtěl ani slyšet.

„Nemůžeš prostě zůstat doma,“ trval na svém, když se o to v kuchyni přeli.

„Mně to nevadí,“ odvětila tlumeně. Nechtěla, aby je Cynthia přes společnou zeď zaslechla, jak se hádají, jestli půjdou na její večírek.

„Prospěje ti, když si vyrazíš mezi lidi,“ kontroval Marco a taky ztišil hlas. A potom dodal: „Víš, co říkala doktorka.“

Celý večer pak uvažovala, jestli ta závěrečná poznámka byla zlomyslná či sobecká, anebo jestli se jí jednoduše snažil pomoct. Nakonec se dala přemluvit. Marco ji přesvědčil, že když si s sebou vezmou chůvičku, uslyší, kdyby se malá začala vrtět nebo budit. Každou půlhodinu ji zkontrolují. Nic zlého se nestane.

Je jedna hodina. Má jít zkontrolovat Coru, anebo zkusit Marca přemluvit, aby už šli domů? Chce si jít lehnout. Chce, aby tenhle večer už skončil.

Zatahá manžela za ruku. „Marco,“ osloví ho důrazně, „měli bychom už jít. Je jedna.“

„Ale ne, nechoďte ještě,“ ozve se Cynthia. „Zas tak pozdě není!“ Ona zjevně nechce, aby večírek skončil. Nechce, aby

Marco odešel. Ovšem kdyby odešla Anne, to by jí vůbec nevadilo, tím si je Anne vcelku jistá.

„Pro tebe možná ne,“ řekne Anne, a i když je opilá, podaří se jí nasadit maličko upjatý tón, „jenže já musím ráno brzo vstávat a nakrmit malou.“

„Chudinko,“ odvětí Cynthia a to Anne z nějakého důvodu příšerně naštve. Cynthia žádné děti nemá, ani je nikdy nechtěla. S Grahamem se rozhodli, že zůstanou bezdětní.

Přimět Marca k odchodu je těžké. Vypadá to, že chce za každou cenu zůstat. Skvěle se baví, ale Anne si dělá pořád větší starosti.

„Ještě poslední,“ řekne Marco Cynthii a zvedne sklenku. Své ženě se vyhýbá pohledem.

Má dnes podivně rozjařenou náladu – skoro jako by se do ní nutil. Anne by ráda věděla proč. Poslední dobou bývá doma zamlklý. Duchem nepřítomný, dokonce až náladový. Zato dnes se Cynthií je duší společnosti. Anne už nějaký čas pociťuje, že něco není v pořádku. Kéž by jí řekl, co ho trápí! Moc si s ní teď nepovídá. Uzavírá se před ní. Nebo se od ní možná odtahuje kvůli té její depresi, jejím „poporodním blues“. Zklamal se v ní. A kdo ne? Dnes večer je mu evidentně milejší krásná, veselá, vtipná Cynthia.

Anne si všimne, kolik je hodin, a ztratí veškerou trpělivost. „Já jdu. Měla jsem malou zkontrolovat v jednu.“ Zadívá se na Marca.

„Ty si tu zůstaň, jak dlouho chceš,“ dodá strohým tónem. Marco se na ni upřeně zahledí, v očích mu zajiskří. Anne náhle nepřipadá zdaleka tak opilý, zato jí se točí hlava. Pohádají se kvůli tomu? Před sousedy. Vážně? Začne se rozhlížet po kabelce, vezme chůvičku, pak jí dojde, že je zapojená v zásuvce, a skloní se, aby vytáhla šňůru, s vědomím, že všichni u stolu v tichosti civí na její tlustý zadek. No, ať si poslouží. Připadá jí, že se proti ní spikli, myslí si o ní, že zkazí každou legraci. V očích ji začínají pálit slzy, a tak je potlačí. Nechce se tady přede všemi rozbrečet. Cynthia s Grahamem o její poporodní depresi nevědí. Nepochopili by to.

Anne s Marcem o tom neřekli nikomu kromě Anniny matky. Té se Anne nedávno svěřila. Ví, že matka to nikomu neprozradí, ani jejímu otci. Anne nechce, aby o tom kdokoli další věděl, a má podezření, že ani Marco ne, byť nic takového výslovně neřekl. Jenomže to neustálé předstírání je vyčerpávající.

Když je k nim zády, rozpozná v tónu Marcova hlasu, že si to rozmyslel.

„Máš pravdu. Je pozdě, měli bychom jít,“ prohlásí. Anne slyší, jak na stůl za ní odkládá sklenku.

Anne se otočí, hřbetem ruky si odhrne vlasy z očí. Zoufale potřebuje ostříhat. Nasadí falešný úsměv a řekne: „Příště musíte přijít vy k nám.“ A v duchu dodá: Do našeho domu, kde s námi žije naše dítě, a já doufám, že celý večer prořve a pořádně vám ho zkazí. Schválně vás pozvu, až jí porostou zoubky.

Brzo už jsou na odchodu. Nepotřebují posbírat žádné dětské věci, jen ty svoje, Anninu kabelku a chůvičku, kterou do ní nacpe. Cynthia se nad jejich urychleným odchodem tváří otráveně – Graham zůstává neutrální – a zakrátko už vycházejí z impozantně těžkých domovních dveří a po schodech dolů. Anne se přidrží ozdobně tepaného zábradlí, aby neztratila rovnováhu. Mají to jen několik kroků po chodníku k vlastním schodům s podobným zábradlím a stejně impozantním domovním dveřím. Anne jde kousek před Marcem, mlčky. Možná s ním tuhle noc už nepromluví vůbec. Rázně vyjde do schodů a zůstane tam stát jako přibitá.

„Co je?“ ozve se Marco za ní, v hlase napětí.

Anne třeští oči. Hlavní vchod je otevřený, tak na deset centimetrů.

„Já jsem přece zamkla!“ vyhrkne ostře.

Marco netrpělivě odvětí: „Třeba jsi zapomněla. Dost jsi toho vypila.“

Anne ho ale neposlouchá. Už je vevnitř, běží po schodech a chodbou k dětskému pokoji, Marco je jí v patách.

Když vrazí do pokojíčku a spatří prázdnou postýlku, zaječí.

Kapitola 2

ANNE CÍTÍ SVŮJ výkřik uvnitř hlavy, i jak se odráží od stěn – ten křik je všude. Potom zmlkne a stojí před prázdnou postýlkou strnule, s rukou na ústech. Marco šátrá po vypínači. Oba zírají na prázdnou postýlku, kde má správně být jejich miminko. Není možné, aby tam nebylo. Cora se v žádném případě nemohla z postýlky dostat sama. Je jí sotva půl roku.

„Zavolej policii,“ zašeptá Anne, pak se pozvrací, zvratky se jí řinou přes prsty na parkety, když se zlomí v pase. Dětský pokojíček, se zdmi vymalovanými příjemnou máslovou žlutí a kresbičkami dovádějících jehňátek, se rázem naplní zápachem žluči a paniky.

Marco se nehýbe. Anne k němu vzhlédne. Je ochromený, v šoku, zírá na prázdnou postýlku, jako by tomu nemohl uvěřit. Anne vidí v jeho očích strach a provinilost a začne kvílet – strašlivý naříkavý zvuk, připomínající zvíře v bolestech.

Marco dál stojí bez hnutí. Anne se vyřítí přes chodbu do jejich ložnice, popadne z nočního stolku telefon a vytočí 911, ruce se jí třesou, po přístroji rozpatlává zvratky. Marco se konečně probere. Anne ho slyší, jak rychle chodí po patře, a sama visí očima na prázdné postýlce přes chodbu. On prohledá koupelnu naproti schodišti, pak spěšně projde kolem ní, aby se podíval do nevyužívané ložnice a do poslední místnosti na konci chodby, ze které udělali pracovnu. Ale už v tu chvíli Anne nezúčastněně prolétne hlavou, proč to vůbec dělá. Je to, jako by se část její mysli odštěpila a uvažovala logicky. Jejich malá se sama přece ještě pohybovat neumí. Není v koupelně ani v prázdné ložnici ani v pracovně.

Někdo ji odnesl.

Když se ohlásí operátorka tísňové linky, Anne vykřikne:

„Někdo nám vzal dítě!“ Stěží se dokáže zklidnit natolik, aby mohla odpovídat na operátorčiny otázky.

„Rozumím, paní. Snažte se zachovat klid. Policie už k vám jede,“ ujistí ji operátorka.

Anne zavěsí. Třese se po celém těle. Má pocit, že bude zase zvracet. Napadne ji, jak to bude vypadat. Nechali malou doma samotnou. Není to trestné? Určitě je. Jak to jen vysvětlí?

Ve dveřích ložnice se objeví Marco, nezdravě bledý.

„To ty za to můžeš!“ zaječí na něj Anne, v očích divoký výraz, a protlačí se kolem něj. Vběhne do koupelny naproti schodům a znovu zvrací, tentokrát do sloupového umyvadla, pak si umyje potřísněné, roztřesené ruce a vypláchne si ústa. Zahlédne se v zrcadle. Marco stojí za ní. Střetnou se v zrcadle pohledem.

„Promiň,“ zašeptá on. „Tolik mě to mrzí. Je to moje vina.“ A opravdu ho to mrzí, to na něm ona pozná. Vzdor tomu

Anne máchne rukou a udeří do zrcadlového odrazu jeho tváře. Sklo se roztříští a ona se srdceryvně rozvzlyká. On se ji pokusí obejmout, ale ona ho odstrčí a běží dolů. Ruka jí krvácí, zanechává na zábradlí rudou stopu.

Vším, co se odehraje pak, prostupuje pocit neskutečna. Pohodlný domov Anne a Marca se rázem změní v místo činu.

Anne sedí na pohovce v obýváku. Někdo jí hodil přes ramena deku, ale stejně se pořád třese. Je v šoku. Na ulici před domem parkují policejní auta, červené majáky blikají, vrhají dovnitř skrze přední okno záblesky, které přebíhají po světlých stěnách. Anne nehybně sedí na pohovce a zírá před sebe, jako by ji hypnotizovaly.

Marco selhávajícím hlasem podal policii rychlý popis děťátka – šestiměsíční holčička, blonďatá, modrooká, asi tak osm kilo, na sobě má jednorázovou plínku a obyčejné světle růžové bodýčko. Z postýlky zmizela i lehká letní dětská peřinka, čistě bílá.

Dům se hemží uniformovanými policisty. Rozptýlí se všemi směry a začnou ho metodicky prohledávat. Někteří na sobě mají latexové rukavice a nesou soupravy na sběr důkazů. Když Anne a Marco v těch několika málo minutách před příjezdem policie rychle, zděšeně pátrali po domě, nic nenašli. Technici z kriminálky postupují pomalu. Očividně nehledají Coru; hledají důkazy. Malá už je pryč.

Marco se posadí na pohovku vedle Anne, obejme ji kolem ramen, přivine ji k sobě. Ona se chce odtáhnout, ale neudělá to. Nechá jeho paži tam, kde je. Jak by to vypadalo, kdyby se odtáhla? Cítí z něj, že pil.

Anne teď dává vinu sobě. Ona za to může. Ráda by to hodila na Marca, jenomže to ona souhlasila, že nechají malou samotnou. Měla zůstat doma. Ne – měla vzít Coru k sousedům s sebou, na Cynthii se vykašlat. Pochybuje, že by je Cynthia doopravdy vyhodila a večírek pro Grahama zrušila. Dochází jí to příliš pozdě.

Budou je odsuzovat, policie i všichni ostatní. Patří jim to, když nechali miminko samotné. Ona by si to myslela taky, kdyby se to stalo někomu jinému. Ví, jak nesmlouvavé matky jsou, jak je to příjemné, zkritizovat nějakou jinou. Vzpomene si na svoji partičku maminek, které se scházejí s dětmi jednou týdně u některé doma na kafe a kus řeči, přemýšlí, co o ní asi řeknou.

Dorazil někdo další – klidný muž v dobře střiženém tmavém obleku. Uniformovaní policisté se k němu chovají uctivě. Anne vzhlédne, setká se s pohledem jeho pronikavých modrých očí a říká si, kdo to může být.

Muž zamíří k nim, posadí se do jednoho z křesel naproti Anne a Marcovi a představí se jako detektiv Rasbach. Pak se předkloní. „Povězte mi, co se stalo.“

Anne detektivovo příjmení okamžitě zapomene, nebo ho spíš vůbec nezachytila. Slyší jen „detektiv“. Zadívá se na něj a přímočará inteligence v jeho očích ji povzbudí. Pomůže jim. Pomůže jim dostat Coru zpátky. Anne se snaží myslet. Jenomže to nejde. Je rozčilená i otupělá současně. Jednoduše zírá do detektivových bystrých očí a mluvení nechává na Marcovi.

„Byli jsme vedle,“ začne Marco, viditelně rozrušený. „U sousedů.“ Pak se odmlčí.

„Ano?“ řekne detektiv. Marco váhá.

„Kde bylo dítě?“ zeptá se detektiv. Marco neodpovídá. Nechce to říct.

Anne sebere síly a odpoví místo něj, po tvářích se jí řinou slzy. „Nechali jsme ji tady, v postýlce, se zapnutou chůvičkou.“ Dívá se na detektiva a čeká, jak zareaguje – To jsou hrozní rodiče –, ale on na sobě nedává nic znát. „Měli jsme tam s sebou druhou chůvičku a pořád jsme malou chodili kontrolovat. Každou půlhodinu.“ Pohlédne na Marca. „Vůbec nás nenapadlo, že…,“ ale nedokáže to dopovědět. Ruka jí vyletí k ústům, prsty přitiskne ke rtům.

„Kdy jste ji zkontrolovali naposled?“ zeptá se detektiv a vytáhne z vnitřní kapsy saka notýsek.

„Já za ní byla o půlnoci,“ odvětí Anne. „Čas si pamatuju. Kontrolovali jsme ji každou půlhodinu a zrovna byla řada na mně. Byla v pořádku. Spala.“

„Já ji zkontroloval potom v půl jedné,“ řekne Marco.

„Tím časem jste si naprosto jistý?“ zeptá se detektiv. Marco přikývne; upřeně kouká na svoje nohy. „A to bylo naposledy, co se na ni byl kdokoli podívat, než jste přišli domů?“

„Ano,“ řekne Marco, vzhlédne k detektivovi, nervózně si prohrábne tmavé vlasy. „Já ji byl zkontrolovat ve dvanáct třicet. Byla řada na mně. Drželi jsme se rozvrhu.“

Anne přikývne.

„Kolik jste toho během večera vypil?“ ptá se detektiv Marca. Marco zrudne. „Sousedi pořádali takovou malou oslavu.

Pár skleniček jsem měl,“ přizná.

Detektiv se obrátí k Anne. „Vy jste večer něco pila, paní Contiová?“

Zahoří jí celý obličej. Kojící matky by pít neměly. Nejradši by zalhala. „Při večeři jsem si dala trochu vína. Nevím kolik přesně,“ řekne. „Byla to oslava.“ Napadne ji, jak opile asi vypadá, co si o ní ten detektiv musí myslet. Připadá jí, že jí vidí až do žaludku. Vzpomene si na zvratky v dětském pokoji. Cítí z ní alkohol, tak jako ho ona cítí z Marca? Vybaví si rozbité zrcadlo nahoře v koupelně, svoji zakrvácenou ruku, teď ovázanou čistou utěrkou. Stydí se za to, jak mu nejspíš připadají, opilí rodiče, kteří nechali svou šestiměsíční dceru dočista opuštěnou. Přemýšlí, jestli je z něčeho obžalují.

„K čemu to vůbec potřebujete vědět?“ zeptá se Marco detektiva.

„Mohlo by to mít vliv na spolehlivost vaší výpovědi,“ odvětí detektiv bezvýrazně. Nesoudí je. Zdá se, že mu jde výhradně o fakta. „V kolik hodin jste z té oslavy odešli?“ zeptá se.

„Bylo skoro půl druhé,“ odpoví Anne. „Pořád jsem sledovala hodiny na mobilu. Už jsem chtěla jít. Měla… měla jsem ji zkontrolovat v jednu – byla jsem na řadě –, ale myslela jsem, že už každou chvíli půjdeme, a snažila jsem se Marca popohnat.“ Drtí ji trýznivý pocit viny. Kdyby dceru zkontrolovala v jednu, zmizela by? Ale tomu se koneckonců dalo zabránit tolika dalšími způsoby.

„Tísňovou linku jste volali v jednu dvacet sedm,“ poznamená detektiv.

„Domovní dveře byly otevřené,“ vzpomene si náhle Anne.

„Domovní dveře byly otevřené?“ zopakuje po ní detektiv.

„Asi tak na deset centimetrů. Přitom vím jistě, že jsem za sebou zamkla, když jsem se na ni byla o půlnoci podívat,“ řekne Anne.

„Jak moc jistě?“

Anne se zamyslí. Ví to opravdu jistě? Když ty otevřené dveře viděla, dala by ruku do ohně za to, že předtím zamkla. Ale při tom, co se stalo, může si být vůbec čímkoli jistá? Obrátí se k manželovi. „Určitě jsi nenechal otevřeno?“

„Určitě,“ potvrdí stroze. „Předem jsem vůbec nešel. Chodil jsem k ní zadem, vzpomínáš?“

„Vy jste chodil zadem,“ zopakuje detektiv.

„Pokaždé jsem za sebou asi nezamkl,“ přizná Marco a schová si obličej do dlaní.

Detektiv Rasbach manžele pozorně sleduje. Pohřešuje se dítě. Někdo, neznámá osoba či osoby, ho odnesl z postýlky – pokud lze jeho rodičům, Anne a Marcovi Contiovým, věřit – přibližně mezi 0.30 a 1.27, zatímco rodiče byli na večírku u sousedů. Dveře našli pootevřené. Otec možná nechal odemčený zadní vchod – policie ho po příjezdu našla zavřený, nikoli však zamčený. Matka je nepochybně rozrušená. I otec, ten zjevně prožil těžký otřes. Na celé té situaci ale něco nesedí. Rasbach by rád věděl, co se tu stalo doopravdy.

Detektiv Jennings na něj mlčky mávne, aby šel k němu.

„Omluvte mě,“ řekne detektiv Rasbach a na chvíli od otřesených rodičů odejde.

„Co je?“ zeptá se tiše.

Jennings mu ukáže lahvičku prášků. „Tohle jsme našli ve skříňce v koupelně,“ řekne.

Rasbach si od něj průhlednou nádobku z umělé hmoty vezme a přečte si štítek: ANNE CONTIOVÁ, SERTRALIN, 50 MG. Sertralin, jak Rasbach ví, je silné antidepresivum.

„Zrcadlo nahoře v koupelně je rozbité,“ dodá Jennings. Rasbach přikývne. Nahoře zatím nebyl. „Ještě něco?“

Jennings zavrtí hlavou. „Zatím nic. Dům vypadá čistý. Nic jiného se zřejmě neztratilo. Za pár hodin nám dá laborka vědět víc.“

„Dobře,“ řekne Rasbach a lahvičku s léky podá zpátky Jenningsovi.

Vrátí se ke dvojici na gauči a pokračuje v dotazování. Podívá se na manžela. „Marco – smím vám říkat Marco? –, co jste dělal potom, co jste v nula třicet zkontroloval dítě?“

„Vrátil jsem se na večírek,“ odpoví Marco. „Šel jsem si u sousedů dozadu zakouřit.“

„Byl jste tam při tom sám?“

„Ne. Cynthia šla ven se mnou.“ Marco se začervená; Rasbach to postřehne. „To je ta sousedka, co nás pozvala na večeři.“

Rasbach obrátí pozornost k manželce. Je to přitažlivá žena s jemnými rysy a lesklými hnědými vlasy, ale teď působí bezbarvě. „Vy nekouříte, paní Contiová?“

„Ne, nekouřím. Ale Cynthia ano,“ odpoví Anne. „Já jsem seděla u stolu v jídelně s jejím manželem Grahamem. Ten kouř z cigaret nesnáší a měl narozeniny, připadalo mi nezdvořilé nechat ho vevnitř samotného.“ A potom bez zjevného důvodu a bez požádání dodá: „Cynthia celý večer flirtovala s Marcem a mně bylo Grahama líto.“

„Chápu,“ pronese Rasbach. Pozorně se zadívá na manžela, který vypadá naprosto zničeně. A taky nervózně a provinile. Rasbach se k němu otočí. „Takže vy jste byl krátce po půl jedné u sousedů za domem. Máte nějakou představu, jak dlouho jste tam venku byl?“

Marco bezmocně zavrtí hlavou. „Možná patnáct minut, plus mínus…“

„Viděl nebo slyšel jste něco?“

„Jak to myslíte?“ Manžel je zřejmě ve stavu jakéhosi šoku. Trochu si šlape na jazyk. Rasbach si říká, kolik toho asi doopravdy vypil.

Vysvětlí mu to polopatě. „Někdo patrně unesl vaše dítě někdy mezi nula třicet a jedna dvacet sedm. Vy jste byl krátce po půl jedné několik minut venku za sousedním domem.“ Dívá se na manžela, čeká, až si to dá dohromady. „Mně osobně připadá nepravděpodobné, že by někdo uprostřed noci vynesl vaše dítě předním vchodem.“

„Přední dveře ale byly otevřené,“ řekne Anne.

„Já nic neviděl,“ řekne Marco.

„Za domy na téhle straně ulice vede cesta,“ nadhodí detektiv Rasbach. Marco přikývne. „Všiml jste si, že by po ní tou dobou někdo šel nebo jel? Neslyšel jste nic, třeba auto?“

„Já… myslím, že ne,“ odpoví Marco. „Omlouvám se, ale nic jsem neviděl ani neslyšel.“ Znovu si schová obličej do dlaní.

„Nedával jsem pozor.“

Detektiv Rasbach se už porozhlédl kolem, než si šel dovnitř pohovořit s rodiči. Připadá mu nepravděpodobné – nikoli však nemožné –, že by cizí člověk vynesl spící miminko předním vchodem na takovéhle ulici a riskoval, že ho někdo uvidí. Domy jsou řadové a stojí hned u chodníku. Ulice je dobře osvětlená, a dokonce i pozdě v noci je tu rušný provoz, silniční i pěší. Proto je zvláštní – možná ho to má schválně svést na špatnou stopu? –, že byly přední dveře otevřené. Technici z nich právě snímají otisky prstů, ale Rasbach tak nějak tuší, že nic nenajdou.

Vzadu je potenciál větší. Většina domů, včetně Contiových, má oddělenou jednomístnou garáž s výjezdem na cestu vzadu za domem. Dvorky jsou dlouhé a úzké, oddělené ploty a většina, včetně toho Contiových, je porostlá stromy, keři a zahradními rostlinami. Je tam relativně velká tma, žádné pouliční lampy jako vepředu. Noc je tmavá, měsíc nesvítí. Kdyby ten, kdo dítě vzal, vyšel zadními dveřmi, stačilo by mu dojít přes dvůr do garáže a odtamtud by se dostal na zadní cestu. Riziko, že ho někdo uvidí odnášet dítě přes dvůr k čekajícímu vozu, je daleko nižší, než kdyby dítě vynesl předem.

Rasbachův tým důkladně prohledává dům, dvůr i garáž. Zatím nenašli po zmizelém miminku ani stopu. Garáž Contiových je prázdná a vrata do zadní uličky byla otevřená dokořán. Je možné, že i kdyby někdo seděl u sousedů vzadu na terase, nemusel by si ničeho všimnout. Nezdá se to však pravděpodobné. Čímž se interval, v němž k únosu došlo, zužuje na přibližně 0.45 až 1.27.

„Víte o tom, že vám nefunguje detektor pohybu?“ zeptá se Rasbach.

„Cože?“ opáčí manžel zaskočeně.

„U zadních dveří máte detektor pohybu, světlo, které by se mělo rozsvítit, jakmile se k němu někdo přiblíží. Víte, že nefunguje?“

„Ne,“ zašeptá žena.

Manžel rozhodně zavrtí hlavou. „Ne, to… když jsem ji byl zkontrolovat, fungoval. Co je s ním v nepořádku?“

„Povolená žárovka.“ Detektiv Rasbach rodiče bedlivě pozoruje. Odmlčí se. „Vede mě to k závěru, že dítě vynesli ven přes dvůr do garáže a odtamtud pryč, patrně vozem po zadní cestě.“ Čeká, ale manžel ani manželka nic neříkají. Všimne si, že žena se třese.

„Kde máte auto?“ zeptá se Rasbach a předkloní se.

„Auto?“ zopakuje Anne jako ozvěna.

Kapitola 3

RASBACH ČEKÁ, až mu odpoví.

Ona se ozve první. „Je na ulici před domem.“

„Vy parkujete před domem, když máte vzadu garáž?“ ptá se Rasbach.

„Dělají to tak všichni,“ prohlásí Anne. „Je to jednodušší než vyjíždět zadem, zvlášť v zimě. Většina lidí si zařídí povolení a parkuje prostě na ulici.“

„Chápu,“ řekne Rasbach.

„Proč?“ zeptá se žena. „Co na tom záleží?“

Rasbach to vysvětlí. „Tím to měl únosce nejspíš snazší. Pokud byla garáž prázdná a vrata otevřená, bylo relativně snadné zacouvat tam s autem a dítě do něj dát přímo v garáži, kam není vidět. Pochopitelně by to bylo mnohem obtížnější – rozhodně riskantnější –, kdyby v garáži už auto stálo. Únosci by hrozilo, že ho v zadní uličce s dítětem někdo uvidí.“

Rasbach si povšimne, že manžel ještě o nějaký ten odstín zesinal, je-li to vůbec možné. Jeho bledost přímo bije do očí.

„Doufáme, že z garáže získáme otisky bot nebo pneumatik,“ dodá Rasbach.

„Takhle to zní, jako by to bylo plánované,“ řekne matka.

„Vy myslíte, že nebylo?“ opáčí Rasbach.

„Já… nevím. Spíš jsem myslela, že Coru vzali, protože jsme ji nechali doma samotnou, že pachatel využil příležitosti. Jako kdyby ji někdo ukradl v parku, když jsem se zrovna nedívala.“

Rasbach přikývne, jako by se snažil její pohled na věc pochopit. „Vím, jak to myslíte,“ řekne. „Matka například nechá dítě hrát si v parku a jde mu ke stánku koupit zmrzlinu. Zatímco je k němu otočená zády, dítě někdo unese. To se stává.“ Odmlčí se. „Ale jistě si uvědomujete, že tohle je jiné.“

Ona se na něj nechápavě dívá. Rasbach nesmí zapomínat, že je zřejmě v šoku. On se ale s takovými věcmi setkává dnes a denně; je to jeho práce. Uvažuje analyticky, bez nejmenšího sentimentu. Musí, pokud chce být efektivní. On tu malou najde, ať už mrtvou, nebo živou, a najde i toho, kdo ji vzal.

Věcným tónem promluví k matce: „Rozdíl je v tom, že ten, kdo unesl vaše dítě, zřejmě věděl, že je samo doma.“

Rodiče se po sobě podívají.

„To ale nevěděl nikdo,“ zašeptá matka.

„Samozřejmě,“ dodá Rasbach, „je možné, že by ji unesl tak jako tak, i kdybyste tvrdě spali u sebe v ložnici. S jistotou to nevíme.“

Rodiče by rádi věřili, že to přece jen nakonec nezavinili oni tím, že nechali dítě doma samotné. Že by se to možná stejně stalo.

Rasbach se zeptá: „Necháváte vrata garáže vždycky takhle otevřená?“

Odpoví manžel. „Občas.“

„Copak je na noc nezavíráte? Aby to tam nevykradli?“

„Nic cenného v garáži nemáme,“ řekne manžel. „Když tam parkujeme auto, obvykle vrata zamkneme, ale nic zvláštního tam jinak nenecháváme. Nářadí mám v suterénu. Tohle je slušná čtvrť, ale garáž tu někomu vykradou každou chvíli, tak proč ji zamykat?“

Rasbach přikývne. Pak se zeptá: „Jaké auto máte?“

„Audi,“ řekne Marco. „Proč?“

„Rád bych ho viděl. Dáte mi prosím klíčky?“ požádá Rasbach.

Marco a Anne se na sebe zmateně zahledí. Marco pak vstane, jde k odkládacímu stolku u vstupních dveří a z misky vezme svazek klíčů. Mlčky je detektivovi podá a znovu se posadí.

„Děkuju,“ řekne Rasbach. Potom se předkloní a důrazně prohlásí: „Zjistíme, kdo to udělal.“

Oni se na něj dívají, přímo do očí, matka má obličej celý odulý od pláče, otec zas napuchlé, krví podlité oči, z rozrušení a pití, tvář sinalou.

Rasbach kývne na Jenningse a společně vyjdou ven prohlédnout si auto. Manželé mlčky sedí na pohovce a dívají se za nimi.

Anne neví, co si má o tom detektivovi myslet. To s jejich autem – jako by něco naznačoval. Když se pohřešuje vdaná žena, hlavním podezřelým je obyčejně manžel, a nejspíš i naopak. Ale když se ztratí dítě, jsou hlavními podezřelými obvykle rodiče? To snad ne. Kdo by dokázal ublížit vlastnímu dítěti? Oni navíc mají pevné alibi. Cynthia s Grahamem jim ho dosvědčí. Prokazatelně nemohli odnést a schovat vlastní dceru. A proč by to dělali?

Ví, že policie prohledává celé okolí, strážníci obcházejí ulicemi a zaklepou na každé dveře, vyptávají se lidí, které vytáhli z postele. Marco dal policii k dispozici čerstvou Cořinu fotku, jen pár dní starou. Je na ní šťastná blonďatá holčička s velkýma modrýma očima, usmívá se do hledáčku.

Anne se na Marca zlobí – nejradši by se na něj rozkřičela, bušila do něj pěstmi –, ale v domě je s nimi plno policistů, a tak si netroufne. A když se podívá na jeho bledou, sklíčenou tvář, vyčte z ní, že už tak si dělá výčitky. Ví, že sama tohle nevydrží. Otočí se k němu a se vzlykotem se mu zhroutí do náruče. On ji ovine pažemi a pevně obejme. Anne cítí, jak se Marco chvěje, jak bolestivě mu buší srdce. Řekne si, že společně to nějak přečkají. Policie Coru najde. Dostanou svoji holčičku zpátky.

A jestli ne, nikdy mu to neodpustí.

Detektiv Rasbach v lehkém obleku vyjde ze dveří domu Contiových a po schodech sestoupí do horké letní noci, těsně následován detektivem Jenningsem. Už spolu pracovali. Oba už viděli věci, na které by rádi dokázali zapomenout.

Společně přejdou na druhou stranu ulice lemované řadou aut zaparkovaných natěsno za sebou. Rasbach stiskne tlačítko a přední světla audi krátce bliknou. Sousedé už postávají na zápražích, v pyžamech a letních županech. Teď sledují, jak Rasbach s Jenningsem kráčejí k autu Contiových.

Rasbach doufá, že někdo z ulice třeba něco ví, něco viděl, a přihlásí se jim.

Jennings ztlumí hlas a řekne: „Jak to vidíš?“ Rasbach tiše odpoví: „Nijak optimisticky.“

Rasbach si natáhne latexové rukavice, které mu Jennings podal, a otevře dveře na straně řidiče. Přelétne vnitřek auta pohledem a potom mlčky zamíří k zadní části vozu. Jennings jde za ním.

Rasbach otevře zavazadlový prostor. Oba detektivové se zadívají dovnitř. Je prázdný. A velice čistý. Auto je jen rok a něco staré. Pořád vypadá zánovně.

„Miluju, jak voní nová auta,“ poznamená Jennings.

Dítě tu zjevně není. To neznamená, že tu nebylo, třeba jen na chvilku. Technická analýza možná odhalí vlákna z růžového bodýčka, DNA dítěte – vlas, kapku slin nebo třeba krve. Bez těla se jim bude případ řešit těžko. Ale žádní rodiče ještě nedali svoje miminko do kufru auta z nevinných důvodů. Pokud v zavazadlovém prostoru najdou po pohřešovaném dítěti jakoukoli stopu, on se postará, aby rodiče shnili za mřížemi. Protože jestli se Rasbach za ta léta v tomhle povolání něco naučil, tak to, že lidé jsou schopní téměř všeho.

Rasbachovi je jasné, že dítě mohlo zmizet kdykoli před večírkem. Ještě se rodičů dopodrobna nevyptal na průběh včerejšího dne, ještě nezjistil, kdo kromě nich viděl dítě jako poslední naživu. Ale přijde na to. Třeba matce chodí někdo vypomáhat, uklízečka nebo sousedka, a ta mohla během dne vidět dítě živé a zdravé. Stanoví, kdy bylo dítě naposledy spatřeno živé, a z toho bude vycházet. Jejich výpověď, jak během večeře u sousedů měli zapnutou chůvičku a chodili dítě každou půlhodinu kontrolovat, nefunkční detektor pohybu, otevřené vchodové dveře, může jednoduše být komplikovaná lež, pečlivě promyšlená historka, která má rodičům poskytnout alibi a svést vyšetřovací orgány na falešnou stopu. Mohli dítě zabít kdykoli během dne – ať už úmyslně, nebo nešťastnou náhodou –, dát je do kufru auta, zbavit se těla a teprve pak jít k sousedům na večírek. Anebo pokud jim to ještě myslelo dost jasně, ho vůbec nedali do kufru, ale do dětské sedačky. Mrtvé dítě se na pohled asi od spícího zas tak moc neliší. Záleží na tom, jak ho zabili.

Rasbach ví, že je cynik. Nebýval takový vždycky. Obrátí se k Jenningsovi. „Zavolej psy na mrtvoly.“

Kapitola 4

RASBACH SE VRÁTÍ dovnitř a Jennings zatím mluví se strážníky na ulici. Rasbach vidí, že Anne vzlyká v rohu pohovky, vedle ní sedí nějaká policistka a drží ji kolem ramen. Marco s ní není.

Zlákán vůní čerstvé kávy zamíří Rasbach do kuchyně v zadní části dlouhého úzkého domu. Je zjevně renovovaná, a to celkem nedávno; všechno je tam velice luxusní, od bílých skříněk po drahé spotřebiče a žulové pracovní plochy. V kuchyni je Marco, se sklopenou hlavou stojí u kávovaru a čeká, až bude káva hotová. Vzhlédne, když Rasbach vejde, pak se odvrátí, snad se stydí za svou nepokrytou snahu vystřízlivět.

Nastane rozpačité ticho. Potom se Marco, aniž spustí pohled z kávovaru, tiše zeptá: „Co myslíte, že se s ní stalo?“

„Ještě nevím,“ odpoví Rasbach. „Ale zjistím to.“

Marco vezme konvici a nalije kávu do tří porcelánových hrnků na čisťounkém kamenném pultu. Rasbach zaznamená, že Marcovi se při tom třese ruka. Marco mu jeden hrnek nabídne a detektiv s povděkem přijme.

Marco vyjde z kuchyně a vrací se se zbývajícími dvěma hrnky do obýváku.

Rasbach se za ním dívá a sbírá síly k tomu, co ho čeká. Případy únosů dítěte jsou vždycky obtížné. Mimo jiné vyvolávají mediální humbuk. A skoro nikdy nekončí dobře.

Ví, že bude muset na manžele přitlačit. Patří to k jeho práci.

Pokaždé když Rasbach dostane nový případ, vůbec neví, co má čekat. Nicméně pokaždé když hádanku rozluští, vůbec ho to nepřekvapí. Schopnost být překvapen u něj zřejmě vymizela. Vždycky je ale zvědavý. Vždycky chce vědět.

Rasbach si dá do kávy mléko a cukr, které mu tam Marco nechal, a pak se s hrnkem v ruce zastaví ve dveřích kuchyně. Ze svého místa vidí jídelní stůl a příborník hned u kuchyně, obojí je zjevně starožitné. Za nimi vidí pohovku, čalouněnou tmavozeleným sametem, a zátylky Anne a Marca Contiových. Napravo od nich je mramorový krb, nad jehož římsou visí velká olejomalba. Rasbach netuší, co přesně má obraz znázorňovat. Pohovka je obrácená k oknu do hlavní ulice, ale těsně před ní stojí ještě konferenční stolek a z jeho druhé strany dvě hluboká, pohodlná křesla.

Rasbach projde obývacím pokojem a opět usedne na své místo naproti manželům, do křesla blíže ke krbu. Všimne si, že Marcovi se stále ještě třesou ruce, když zdvihá hrnek k ústům. Anne svůj šálek jednoduše drží v dlaních na klíně, jako by si neuvědomovala, že tam je. Momentálně přestala plakat.

Strašidelná světla policejních vozů parkujících před domem stále přebíhají po zdech. Technici v tichosti a výkonně plní své úkoly po domě. Uvnitř vládne pilný shon, ale tlumený, chmurný.

Rasbach má před sebou delikátní úkol. Musí dát manželům najevo, že pracuje pro ně, dělá všechno, co se dá, aby našel jejich zmizelé dítě – což spolu s ostatními z policejního sboru skutečně dělá –, ačkoli ví, že ve většině případů, kdy takto zmizí dítě, jsou pachateli rodiče. A jsou tu faktory, které v něm rozhodně budí podezření. Přistoupí k tomu však s otevřenou myslí.

„Je mi to velice líto,“ spustí. „Nedovedu si vůbec představit, jak těžké to pro vás musí být.“

Anne k němu vzhlédne. Jeho soustrast jí do očí okamžitě vžene nové slzy. „Kdo by nám chtěl malou vzít?“ zeptá se žalostně.

„To právě musíme zjistit,“ odvětí Rasbach, odloží hrnek na stůl a vytáhne zápisník. „Tahle otázka vám možná přijde příliš prvoplánová, ale netušíte, kdo vaši dceru mohl unést?“

Oba na něj zůstanou zírat; ta představa jim připadá nehorázná. Ale je to, jak to je.

„Nevšimli jste si, že by se poslední dobou někdo potuloval kolem, zajímal se o vaše miminko?“

Oba zavrtí hlavou.

„Nemáte představu, sebemenší, kdo by vám chtěl uškodit?“ Sklouzne pohledem z Anne na Marca.

Oba rodiče znovu zavrtí hlavou, stejně bezradně.

„Zamyslete se nad tím, prosím,“ naléhá Rasbach. „Dejte si na čas. Nějaký důvod tu být musí. Vždycky je důvod – my na něj jen musíme přijít.“

Marco se zatváří, jako by chtěl něco říct, ale potom si to rozmyslí.

„O co jde?“ zeptá se Rasbach. „Teď není vhodná chvíle něco tajit.“

„Tví rodiče,“ řekne Marco konečně a otočí se k manželce.

„Co je s nimi?“ opáčí ona, zjevně zaskočená.

„Mají peníze.“

„No a?“ Zřejmě nechápe, kam tím míří.

„Mají hodně peněz,“ řekne Marco.

A máme to tady, pomyslí si Rasbach.

Anne na manžela zírá jako opařená. Možná je vynikající herečka. „Co tím chceš říct?“ vyhrkne. „Snad si nemyslíš, že ji někdo unesl kvůli…“ Rasbach je oba bedlivě sleduje. Výraz její tváře se změní. „To by bylo dobré,“ řekne a vzhlédne k němu, „viďte? Jestli jim jde čistě jen o peníze, dostanu malou zpátky? Neublíží jí?“

Naděje v jejím hlase mu může srdce utrhnout. Rasbach je skoro s jistotou přesvědčený, že ona s tím nemá nic společného.

„Musí mít takový strach,“ hlesne Anne a potom se úplně sesype, nekontrolovaně se rozvzlyká.

Rasbach se jí chce na rodiče vyptat. V případech únosu je čas zásadní veličinou. Místo toho se obrátí na Marca. „Kdo jsou její rodiče?“ otáže se ho.