A l e x a n d r a B a j n a r o v á

Copyright © Alexandra Bajnarová, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4143-1

Mému muži, který je pro mě inspirací

a neobroušeným diamantem.

Mým dětem, které jsou darem z nebes.

Mámě, tátovi a Lukymu, kteří jsou vším,

co jsem kdy, od svého prvního nádechu, potřebovala.

Kdyby byl jiný, řekla by to mámě jako první. Vzala by ji na kafe do Louvru a vyprávěla o tom muži všechno hezké, všechno zajímavé a všechno neobvyklé. Nebála by se přehánět, protože to k tomu prostě patří. Ale takhle. Takhle byla sama zmatená. Nevěděla, co je dobře, a co špatně. Jestli něco takového jako dobře a špatně ve vztahu vůbec existuje. Brala ho jen jako chvilkové zpestření. Kousek čokolády před spaním. Kousek exotiky před životem. A pak se stalo něco nečekaného. On se postupně tím životem stal. Ráno, v poledne, večer. A mámě už pak nemusela říkat vůbec nic. Prostě to bylo. Její prsty v tmavé dlani. Jeho ruce na bílé pokožce a jeho srdce vedle jejího.

U srdce se přece barva nerozlišuje, nebo ano?

ČÁST PRVNÍ

–

ZÁŘÍ

Mírně podmračená obloha ani studený vítr nemohou narušit rovnováhu, se kterou vstupuje do rozsáhlého objektu. Z obleku strhl cenovku teprve dneska ráno. Světle modrá košile kontrastuje s ebenovou pletí. Nemá strach, ten patří do jiného světa. To bylo kdysi dávno. Příliš dávno. Obejde zaparkovaný stříbrný nissan a pokračuje ke vstupním dveřím. Otevře je a vejde do tmavé chodby. Rozhlédne se a váhá, kterým směrem se vydat. Z kapsy kalhot vytáhne složený kus papíru a přistoupí k oknu, které je jediným zdrojem světla. Očima zabloudí až na konec textu:

Zájemci, kontaktujte paní Liškovou emailem na liskova@ccsa.cz nebo na tel: 255 474 709. Uchazeči budou pozváni k osobnímu pohovoru na základě zaslaného motivačního dopisu a životopisu.

Lišková, Lišková, opakuje si v duchu, aby si jméno správně zafixoval. Papír složí, zastrčí ho zpátky do kalhot a vydá se k jedněm ze tří dveří. Ani jedny nejsou označené. Rozhodne se zkusit prostřední. Zaklepe a čeká. Nic. Vzít za kliku se neodváží. Vše zopakuje i u dalších dvou, ale výsledek je stejný. Bezradně se rozhlíží kolem sebe, když ticho naruší šouravé kroky. Otočí se za zvukem a uvidí asi šedesátiletou ženu, která veze vozík s pomůckami na úklid. Jde pomalu, napadá na jednu nohu a pobrukuje si nějakou melodii. Pak ho uvidí. Zastaví se a zůstane na něho zírat.

„Dobrý den, můžete mi pomoct? Hledám paní Liškovou.“ Vykročí k ní. Žena si potáhne volnou halenu.

„Lišková, Lišková, to musíte do druhého patra. První dveře napravo, mám ten dojem.“

Ben uklízečce poděkuje a vydá se ke schodům. V druhém patře zahne doprava a zaklepe na první dveře, přesně jak ho uklízečka nasměrovala. Rád se spoléhá na instrukce druhých, co se praktických věcí týče. Ve všem ostatním spoléhá jen na sebe.

„Dále,“ ozve se zpoza dveří.

Otevře je a vstoupí do malé, útulně zařízené místnosti, která je provoněná osvěžovačem nebo vonnou tyčinkou. V těch věcech se Ben moc nevyzná, nepřipadají mu důležité, ale vůni zaznamenal, protože je natolik intenzivní, že ho nutí kýchnout. Po stranách místnosti stojí police s knihami, spisy a dekoračními předměty. Zdi zdobí podivné obrazy s abstraktními výjevy.

„Mohu vám pomoci?“ Hluboký hlas patří ženě za stolem.

„Dobrý den, já jsem přišel na pohovor.“ Ben za sebou zavře dveře a vstoupí dále do místnosti.

„Na pohovor?“ žena odloží tužku.

„Ano, hledáte někoho na pozici Odpolední dozor při volnočasových aktivitách dětí.“ Tuhle větu si ráno dlouho trénoval.

„To ano, ale dnes jsem nikoho na pohovor nezvala. Vy jste měl domluvenou schůzku?“

„No, to ne, ale posílal jsem odpověď na inzerát přímo na váš email.“

„Opravdu? A vaše jméno?“

„Ben Almeida.“

„Ano, už si vzpomínám. Ale já jsem vám psala, že pozvání na osobní pohovor je podmíněno zasláním motivačního dopisu a životopisu.“

„Ano, já vím, ale říkal jsem si, že bude nejlepší, když se stavím a promluvíme si osobně, abyste věděla, co jsem zač.“

Žena se jeho odpovědi v duchu usměje, nicméně mrhání časem nesnáší. A zrovna teď ho má zatraceně málo. Je poslední týden v měsíci, uzávěrka se blíží. Navíc chtěla jít dnes domů dřív. Není jí dobře. Rýma, kašel a všechny ty podzimní protivnosti dostihly i ji.

„Podívejte, máme spoustu zájemců o inzerovanou pozici. Tito uchazeči splnili požadavky, vypracovali životopis a motivační dopis, a mají tedy řádně naplánovaný pohovor. Nevidím důvod k tomu, abyste byl nějak zvýhodněn, obzvláště v případě, že jste nesplnil podmínky. Je mi líto, ale nemohu vás nyní přijmout. Pokud zašlete požadované dokumenty, zvážíme je a případně vás pozveme.“

Ben se na ženu upřeně dívá a pohledem uhne, až když na konci věty klesne hlasem. Nebyl to pohled ani tolik zaujatý, jako spíš soustředěný. Soustředil se na to, aby správně rozuměl všemu, co říká, a pochytil význam slov. Nehodlá se jen tak vzdát.

„Paní, já vám rozumím. Máte pravdu, ale tu práci moc potřebuju.“

V jeho projevu je něco, co ženu zaujalo. Není to urputnost ani odhodlání, které by v jeho situaci očekávala, ale jakýsi klid, který z něj vyzařuje. Klid a otevřenost, s nimiž před ní stojí.

„Tak vy byste měl o tu pozici opravdu zájem?“ opře se lokty o stůl a zadívá se na něj.

„Ano, proto jsem tady.“ Přestože ženu nečekaný návštěvník určitým způsobem zaujal, z větší části ji rozčiluje. Narušil její program a to ona nesnáší. Má ráda zaběhnutý pořádek. Pevně daný řád jí dává jistotu. Má chuť potrestat ho nebo alespoň vyprovokovat. Otřást jeho jistotou, když on narušil její.

„Ale vy jste černý,“ řekne a pohlédne mu upřeně do očí.

„Já vím.“ Už podruhé ji jeho odpověď rozesměje.

„Podívejte, naše organizace se zabývá volnočasovými aktivitami pro převážně romské děti. Ten, koho hledáme, by měl být člověk nejlépe s pedagogickým vzděláním, který dohlédne na děti v době, kdy se budou pohybovat v našich prostorách, ale nebudou se účastnit žádného kroužku či aktivity. Mohou využívat naše vybavení a zabavit se samy. Tím chceme zabránit tomu, aby se poflakovaly jen tak na ulici a nechaly se zatáhnout do nějakých nekalostí. Rádi bychom tak posunuli jejich startovní pozici v životě trošku dopředu. Blíže k ostatním, jestli víte, co tím myslím. Vy máte nějaké pedagogické vzdělání?“

„Nemám, paní.“

„Co tedy můžete naší organizaci nabídnout?“

„Kromě hlídání dětí bych mohl dětem dávat lekce tance. Afro a latino. A taky můžu dělat práci, která bude potřeba. Praktické věci, úklid, cokoliv.“ Lišková se pousměje. Zase někdo, kdo chce svět léčit uměním.

„Taneční kroužky jsme tady měli, některé více, jiné méně úspěšné. Děti jsou divoké, nerespektují autority, neznají řád, mnohé z nich se denně setkávají s agresivitou, kterou považují za přirozenou součást života. Čím myslíte, že je můžete zaujmout? Proč by měli poslouchat zrovna vás?“

„Třeba proto, že jsem tmavší než oni.“

Žena překvapeně vzhlédne. Dívá se na něho a čeká, že bude pokračovat. On však mlčí. Ben přešlápne z jedné nohy na druhou, žena si až teď uvědomí, že zatímco ona sedí na polstrované židli, on celou dobu stojí. Zastydí se za nepatřičnost situace.

„Posaďte se, prosím.“ Ukáže na prázdnou židli.

„Jak jste na tom s češtinou? Slyším, že se domluvíte, nicméně na úrovni rodilého mluvčího rozhodně nejste.“

„Já se domluvím.“

„To vidím, ale nemyslíte si, že to je pro účel vzdělávání a výchovy dětí málo? Konverzace je při práci s dětmi základní stavební prvek.“

Ben si dlaní přejede po temeni a poškrábe se na tmavé pokožce, která prosvítá pod černými kudrlinami.

„Já je nebudu vychovávat. Chci jim jen ukázat, co mě baví a co by mohlo bavit i je. Myslím, že slova nic nezmění.“ Těká očima po místnosti a usilovně přemýšlí. Naskakují mu portugalská slovíčka, pro která pracně hledá český ekvivalent.

„Nechci s nimi mluvit o rasismu. Budeme tancovat a pracovat. Zaměstnáme tělo a uvolníme myšlenky. Navíc Romové mají velký talent na tanec a pohyb vůbec.“

Ví, o čem mluví. Jeho mysl zatouží uvolnit kravatu, rozepnout knoflíčky u košile a pořádně se nadechnout.

Sundat alespoň na chvíli sako ostražitosti, které ho svazuje, ale současně je jedinou obranou, kterou zná. Nepustit si nikoho k tělu je zárukou minimálních citových ztrát. Ale je tady hudba a tanec. Ty dokážou částečně zaoblit hrany a rozpustit myšlenky, které se pak rozutečou na všechny strany, až nezůstane ani jedna.

Paní Lišková sklouzne pohledem k otevřenému oknu. Tanec hnědožlutých listů na parapetu jako by jeho slova doplnil. Najednou přijde větší poryv větru, který chomáč listí roztočí do víru a pak propustí někam dolů, do prázdna. Pracuje s romskými dětmi několik let a z nadšení, které bylo zpočátku tak obrovské, že by snad zachránilo svět, se každým rokem kus vytrácel, jako když se odkrajují trojúhelníky koláče, až z něj nezbude nic než drobečky. A ty už nikoho nenasytí. Potřebuje novou energii. Někoho, kdo přidá do jejího receptu jiné ingredience. Možná jim zachutnají. A pokud ne, budiž. Nic nemůže být horšího než beznaděj.

„Uděláme to takto,“ opře se do židle a zadívá se Benovi do očí, „dám vám šanci. Dva měsíce. Budete mít hodiny třikrát týdně. Naše sdružení nabízí volnočasové aktivity, nejsou tedy povinné, nicméně daří se nám nalákat celkem slušné množství dětí, které by se jinak poflakovaly venku. Větší část lektorů jsou Romové, takže opravdu nevím, jestli váš argument ohledně přístupu byl na místě, nicméně jsem ochotna vyzkoušet něco nového. Afričana jsme tady opravdu ještě neměli. Odkud vlastně pocházíte?“

„Angola.“

„Dobře. Zmínil jste se, že jste ochotný dělat i jiné práce. Je pravda, že se poslední dobou potýkáme s některými technickými problémy v našich učebnách a v budově vůbec. Mohli bychom se tedy domluvit, že vaší funkcí bude také jakýsi údržbář?“

Ben mírně vykulí oči a v hlavě listuje slovníkem.

„Údrbář?“ zopakuje nesměle. Lišková přivře oči. Už to začíná.

„Údržbář je člověk, který má na starosti technický stav budovy, a pokud je potřeba, zajišťuje opravy, malování a tak dále. No… prostě to, co je potřeba.“

„Aha, tak dobře.“ Žena poprvé uvidí Benův úsměv. Sněhobílé zuby rozzáří půlku obličeje. Napadne ji, jestli jsou zuby bílé jen v kontrastu s černou pokožkou, nebo jsou opravdu bělejší než u jiných lidí.

„Cokoliv bude potřeba, udělám.“

„Výborně. Co se týká platu, není to nijak slavné. Jsme nezisková organizace a jsme placeni v podstatě z dotací.“

„Není problém.“

„Dobře. Nechám připravit všechny papíry.“ Až v této chvíli si uvědomí, že o tom člověku vlastně vůbec nic neví. Má vůbec platné doklady? Není to zločinec? Bože, na to jsem vůbec nepomyslela.

„Mohl byste mi předložit své doklady? Pas?“ poprosí ho a zadoufá, že se něco z jeho strany pokazí a ona bude moci experiment ukončit. K jejímu překvapení však muž vytáhne český občanský průkaz.

„Takže vy jste dokonce Čech?“

„Ano,“ dál nepokračuje a ona pochopí, že to bude člověk, který neplýtvá slovy. Svým způsobem je jí to sympatické. V převážně ženském kolektivu, ve kterém se vždy pohybovala, je zbytečného švitoření až až.

„Výborně, udělám si kopii, připravím smlouvu a ozvala bych se vám, jakmile bude vše připraveno k podpisu. Tady je ještě seznam dokumentů, které od vás budeme před nástupem potřebovat.“

„Dobře. Děkuji.“

Vymění si kontakty a Ben se zvedne k odchodu. Ze židle si vezme bundu a podá Liškové ruku.

„Ještě jednou moc děkuji. Budu dělat všechno, abych nezklamal.“

„Doufám, že ano.“

Dveře tiše klapnou a Lišková sama nad sebou kroutí hlavou. Jemný průvan bouchne pootevřeným oknem.

Žena se zadívá tím směrem. Nechce se jí přemýšlet a nechat pochybnosti, aby jí zkazily zbytek dne. Vždycky moc přemýšlela, a nakonec bylo všechno špatně. Všechno. Za okny padá soumrak a lehký podzimní vánek se dostal až do místnosti. Vůně tlejícího listí. Zavře oči. Jen na chviličku. Až cinknutí tramvaje ji vrátí do reality. Otočí se k hromádce dokumentů, která se nebezpečně vrší na levé straně stolu, a pustí se do čtení.

Ben vyjde z kanceláře a zamíří ke schodišti. Podle obecných měřítek by se dalo říct, že má radost. Pro něj ovšem radost znamená něco jiného. Vzpomene si, jak se ho vždycky Mari ptá, jestli má radost. Když dostal nečekaný dárek. Když vyhráli víkendový pobyt na horách. Když pod stromečkem rozbalil šálu, kterou mu nařídila nosit jednak proto, aby mu nebylo zima, a jednak proto, že se jí to na chlapech líbilo. Máš radost? Vždycky ho ta otázka pobaví. Radost je pro Bena někde výše. Bonus. Něco navíc. Chvíle, o kterých se nemluví. Irma Sofia a její zpěv. Nekonečné rozhovory s vlastní rodinou. Funghi, smažená ryba a vařené fazole. Smích jeho ženy. A spánek, který přichází, aby ho ukolébal do sladkého snění.

„Našel jste ji?“ ozve se mu za zády, když došlápne na poslední schod. Otočí se a ve výklenku za schodištěm spatří uklízečku, která mezitím stihla projet mopem celé přízemí.

„Ano, našel. Děkuji.“

Žena s uspokojením přikývne a hodí hadr na podlahu. Mokré plesknutí je to poslední, co Ben uslyší, než vyjde do podzimního podvečera.

Bundu si zapne až ke krku a vykročí k tramvajové zastávce. Míjí lidi, kteří se vracejí z práce. Rozesmáté mladíky v oblecích, kteří se po celém dni v upjatém prostředí vysokého managementu konečně uvolnili, povolili kravaty a do zítřejšího rána mohou být rozvernými kluky svého věku. Maminky s kočárky, spěchající domů chystat večeři a koupání pro své ratolesti. Páry nejrůznějšího věku, které vyrazily za zábavou. Bezdomovce choulící se na lavičkách. Ben pohledem spočine na nohou muže sedícího na lavičce. Podrážky z bot visí jako na vlásku, a plosky nohou tak jsou téměř celé odhalené. Na sobě má několik vrstev oblečení, které sehnal někde u kontejnerů. Sedí na lavičce a rukama si objímá kolena. V zarostlé tváři má nepřítomný pohled. Ben rukou zapátrá v kapse a odpovědí je mu zacinkání mincí. Vytáhne všechny, které se mu vejdou do dlaně, očima je spočítá a několik z nich přehodí do druhé ruky. Přistoupí k lavičce a postaví se před muže, kterému chvíli trvá, než zaregistruje změnu výhledu. Pomalu zvedne oči. Ben se usměje, vezme jeho ruku a do dlaně mu vsype drobné. Pak mu pěst zavře a vrátí ruku do původní polohy. Muž po chvíli přestane být apatický, a když si uvědomí, že dnes bude mít za těch pár drobných večeři, roztáhne rty do bezzubého úsměvu. Ben na něj mrkne a pokračuje v chůzi.

***

Výročí chtěla oslavit venku. Nalíčit se, obléknout jinak než jindy, možná si dokonce vzít podpatky. I když to by zvážila dvakrát. Podpatky nenosí. Za prvé, nechce být vysoká, respektive ne vyšší, než je normálně. Za druhé, jednoduše nejsou pohodlné ani praktické. Vždycky volí ověřenou a bezpečnou variantu všeho. A to je její problém. A tak si tentokrát řekla: NE. Chce se cítit hezká, žádaná, možná dokonce sexy. Podpatky budou.

Posadí se před zrcadlo. Hnědé oči, trochu větší nos, řada ne moc pravidelných zubů a kaštanové vlasy pod ramena. Je toho moc, co by na sobě změnila, ale její moudré a svobodnější já je spokojené. Ne vždy má bohužel ve vnitřním dialogu hlavní slovo, ale ozývá se stále silnějším hlasem, za což je sama sobě vděčná.

Nalíčila se, jak nejlépe dovedla, ze skříně vyloví černé kalhoty na tělo, vypasovanou krémovou halenku s výstřihem rafinovaně odhalujícím dekolt a černé boty na podpatku, které jí přidají pár centimetrů. Za svou postavu se stydět nemusí. Štíhlá. Malý zadek doplňují úměrně malá prsa. Zaloví v krabici na toaletním stolku. Velké stříbrné kruhy dodají jejímu vzhledu světácký šmrnc. Ještě přes sebe přehodit tmavě fialový kabát ke kolenům, do ruky černou koženou kabelku a je spokojená.

V rychlosti zkontroluje, že nikde nic nesvítí a všechny spotřebiče jsou vypnuté. Automaticky sáhne do krabice u vchodových dveří pro klíče. Zamkne byt a zamíří k výtahu. Cestou dolů si představuje, že na ni čeká auto, do kterého beze strachu nastoupí, a dojede si sama, kamkoliv bude potřebovat. Řidičák sice má, ale za volantem, až na pár výjimek, neseděla téměř od dokončení autoškoly. Kamarád jí jednou řekl, že až začne jezdit sama autem, bude z ní teprve opravdu velká holka. Podal to jako vtip, ale ona to tak opravdu cítí. Stále si připadá jako dítě, přestože sama před sedmi lety jedno porodila. Ale představa, že sama řídí auto, dokáže si s ním poradit a je tímto způsobem mobilní, v ní evokuje dospělost a samostatnost, která ji láká. Snad jednou.

Takhle jí nezbývá než vyrazit na tramvajovou zastávku. Je konec září a vzduch voní nadcházejícím podzimem. Příjemně pofukuje vítr a čechrá jí upravené vlasy. Do restaurace dorazí těsně před sedmou. Číšník ji dovede ke stolu u okna, odkud je nádherný výhled na Hradčany. Rezervovala stůl v italské restauraci Marina, což je v podstatě loď, permanentně ukotvená na Vltavě. Nepatří k nejlevnějším variantám, kde se najíst v pátek večer, ale mají přece výročí. Znaveně dosedne ke stolu a je ráda, že následující dvě hodiny bude muset udělat nanejvýš pár kroků na toaletu. Nohy ji po čtyřicetiminutovém cestování v pražském MHD bolí jako čert. Podpatky. Zakázala si je ale vyčítat, protože při pohledu do výkladních skříní se sama sobě moc líbila. Pro krásu se holt musí někdy opravdu trpět.

Z kabelky vytáhne mobil, kde jí bliká zpráva od Toma.

Deset minut zpoždění, miláčku. Zdržel jsem se v práci. Telefon zase schová, opře se do polstrované židle a vychutnává si pohled na osvícený Pražský hrad. Krása. Romantika.

„Mohu vám nabídnout něco k pití?“ číšník ji vyruší z rozjímání.

„Děkuji. Ještě na někoho čekám.“

„Jistě.“

Co ho mohlo zdržet v práci v pátek večer? Tomáš pracuje ve firmě, která vyrábí výplně do kufrů a jiné přepravní systémy na míru. Pokud někdo potřebuje přepravit speciální vybavení či věci, které se nesmí poškodit, je tady firma Pack It! Společnost založil distingovaný Angličan James. Když Tom před necelými čtyřmi roky nastoupil na pozici marketing director, Ema kroutila hlavou nad tím, čím vším se lidé mohou živit. Nicméně společnost prosperovala a zaměstnanci si užívali nadprůměrného platu. James vyžaduje pevnou pracovní morálku, loajalitu, spolehlivost a profesionální odstup. Nemá rád americké kamarádíčkování a teambuildingové aktivity. Asi i proto se kolegové nesešli nikdy jinde než v prostorách firmy. O Vánocích holky z obchodního objednají chlebíčky a cukroví, sní se to během pauzy na oběd a tím zábava celého roku končí. Na druhou stranu je ale James podle Toma vždy spravedlivý a obchodu rozumí. Ema neslyšela, že by si Tomáš na šéfa někdy stěžoval.

„Ahoj, moc se omlouvám za zpoždění.“ Než stačí odpovědět, Tomáš se sehne a políbí ji na rty.

„Nic se neděje.“ Ema s úsměvem přihlíží, jak si svléká tmavě šedý kabát a o odstín světlejší šálu. Blond vlasy mu poletují kolem obličeje. Vždycky se jí líbil ten chlapecky rošťácký sestřih, který nosí celých osm let, co jsou spolu. Tmavě hnědé oči má posazené dál od sebe a někdy mu to dává až orientální výraz.

„Promiň, musel jsem pomoct Václavovi dodělat nějaké statistiky a reporty.“

Václav je Tomův kolega, který má na starosti výrobu a kontrolu zboží. Pětačtyřicetiletý svobodný mládenec, který je ve své dobrosrdečnosti někdy jako hrom do police.

„V pátek večer?“

„No, lásko, tomu nebudeš věřit. Václav byl včera večer v sauně.“

„Aha,“ nechápe Ema, „a vypotil ze sebe i mozkové buňky, nebo co?“

„Ale prosím tě.“ Tom zakoulí očima.

„Tak si to představ, sedí v sauně plné nahatých lidí.

Šero. A v sauně samozřejmě neměl co?“

„Neměl…?“

„No, neměl brýle. A bez nich opravdu vidí kulový. To jenom tak pro upřesnění atmosféry. Tak tam sedí a najednou uslyší známý hlas. Kouká kolem sebe a dojde k závěru, že na druhé straně sedí náš šéf. S manželkou. A Václav, místo aby zůstal sedět a potil se dál, NE. On vstane a jen s bederní rouškou se vydá k nim. A jak neměl brýle, tak se chtěl jako ujistit, že to jsou opravdu oni, a naklonil se k nim asi na deset centimetrů. A prý ,I am not sure if it’s a right moment to say: Hello, if we are all naked.‘ No chápeš to? Jako že je hrozně vtipný. Dokážeš si představit Jamese v takové situaci?“ Ema není schopna odpovědět, protože se prohýbá smíchy. Václav do firmy nastoupil před dvěma lety a od té doby se velmi aktivně učí anglicky. Sama byla svědkem toho, jak si užívá každou konverzaci.

„A aby to završil, povídá Jamesově ženě: ‚Madam, you look really interesting without make-up.‘“ To už se nahlas směje i Tomáš, až na ně opodál stojící číšník vrhá pohoršené pohledy. Tom vezme Emu za ruku a ztiší hlas.

„Takže se milí Angláni zdekovali i se svými prostěradly a dneska ráno James Václavovi nevěnoval jediný pohled. Muselo se ho to dost dotknout. Znáš uhlazeného Jamese. No, a prostě poslal Václavovi emailem seznam věcí, které má dnes do šesti večer udělat. Tak jsem ho v tom zkrátka nemohl nechat, uznej.“

„Uznávám, i když si to teda zasloužil. Měl sedět a držet hubu. A jak to, že se potkali ve stejné sauně?“

„Václav říkal, že tu u nich zavřeli, tak jel do Podolí. A James to tam má z Modřan kousek.“

„Promiňte, objednáte si?“ číšník se uhlazeně usmívá, ale z jeho tónu je znát, že jiná odpověď než „ano“ není přijatelná.

„Ano, jistě. Já si dám mattonku a necháme si doporučit nějaké dobré bílé víno.“

„Já si dám ještě neperlivou vodu a pomerančový fresh.“ Ema to nevydrží a pod stolem si z nohou sundá lodičky.

Po krátké debatě o výběru vína se číšník odporoučí provést objednávku a Tomáš se uvolněně opře do židle. Poprvé se rozhlédne po interiéru restaurace.

„Je to tady hezké, ne? Teda za ty prachy to nějakou úroveň mít musí, že jo. A ten výhled je teda neskutečný. Nádhera. Jak ses dneska měla?“

„Fajn, celkem nic zajímavého. Oběhla jsem úřady ohledně živnostňáku a všechno vypadá v pořádku. Hygiena taky vše schválila. Vypadá to, že můžeme otevřít podle plánu.“

„To je výborná zpráva. Tak aspoň, že máme co oslavovat.“

„Myslíš, že to je to jediné, co dneska budeme slavit?“

„Jasně že ne. Ještě k tomu je pátek a před námi celý víkend.“

Emě se razantně změní výraz a Tomáš začíná tušit, že je něco špatně.

„A myslíš, že proto jsem zorganizovala tuhle luxusní večeři, načančala se a trpím už dvě hodiny v podpatcích?“ Tom cítí, že jde do tuhého, a urputně přemýšlí.

„Nebo? Dneska je…“ Už mu to začíná pomalu docházet. „Třicátého září,“ doplní a zazní to jako rozsudek. „Lásko, moc, moc se omlouvám.“ Skousne spodní ret. „Víš ale, jakou mám poruchu.“

„Jakou poruchu?“ Ema znejistí.

„No, určitě se to nějak jmenuje a je to zdokumentované. Když mám nějakou informaci udržet v hlavě dlouhou dobu, prostě to nezvládnu. Objeví se mi až v momentě, kdy se to asociuje s jinými podněty. Třeba teď. Vidím tě tady nádhernou a sexy na podpatcích, které běžně nenosíš. Střih. Roztomilá esemeska z dnešního rána s pozváním do téhle luxusní restaurace. Střih. Datum třicátého září, které jsem dnes viděl celý den na monitoru. A voilà! Je to tady. Máme výročí! A mozek mi to zpracoval až teď.“

Emě cuká v koutcích, ale nedokáže se smát. Zklamání a vztek převážily. Pokazil to.

„No tak, Em, omlouvám se. Opravdu mi to vypadlo. Znáš mě. Pamatuješ, jak to bylo na stříbrné svatbě našich? Začalo mi docházet, na co jsem zapomněl, až když jsme tam přijeli. Táta v obleku. Střih. Na stole dort jako hrom. Střih. Na tom dortu panáček a panenka. A sakra! Vzpomínáš?“

Jasně že si to Ema pamatuje. Bylo to naprosté faux pas. Tomáš jí řekl, že jedou jen na návštěvu, takže dorazili na takovou slávu totálně nepřipravení.

„A pamatuješ, jak to máma vzala. Byla úplně v pohodě.“

„Máma byla v pohodě, protože je to prostě máma. Miluje tě v každé situaci. Já nemusím.“

„To já tě miluju v každé situaci. A každý den. Nejen třicátého září.“

Ema uhne pohledem někam do Vltavy. Zlobí se. Zlobí se na Toma, že nenaplnil její očekávání. Zlobí se na sebe, že nějaké očekávání vůbec měla, a taky, že se nad tu situaci nedokáže povznést. Zasmáli by se tomu a užili si hezký večer. Ale nejde to. Nejde to.

***

Ben si sundá kraťasy od pyžama a postaví se do vany. Sprchuje se každé ráno. Jednak proto, že mu to dělá po ránu dobře, jednak proto, že prostě může. Mnohokrát už Mari zdůraznil, jaký je to luxus mít doma teplou vodu a moct se umýt, kdykoliv se ti zachce. V takových chvílích na něj vždycky kouká obrovskýma hnědozelenýma očima a se zájmem poslouchá jeho vyprávění o životě v Africe. O tom, jak by se musela každé ráno vypravit pro vodu. A to ne pár kroků jako vedle do Alberta. Ale mnohem, mnohem dál. Moc ráda by tam jela. Poznala vše na vlastní kůži a alespoň pár dní či týdnů dýchala vzduch, do kterého se narodil nejkomplikovanější muž jejího života. Ale Ben nechce. Zatím. Vždy takovou debatu zahraje do autu.

„Víš, jaké je tam vedro? Jen sedíš a potíš se. Nemusíš dělat vůbec nic, a už ti po těle teče pot. A ty mouky tam…“

„MOUCHY, miláčku,“ opraví ho vždy s úsměvem.

„Ano, mouchy.“ Ben pokaždé vyjmenuje několik věcí, které pokládá za silné argumenty, aniž by tušil, že pro ni je jediný pádný argument prostý fakt, že ji tam nechce vzít. Ona se nikam tlačit nebude.

Hudba se ozývá tak silně, že se snad dostala stoupačkami do celého baráku. Dunění se v pravidelném rytmu odráží od stěn. Ben vejde do ložnice jen s ručníkem kolem beder. Než zamířil do koupelny, nastavil hlasitost na maximum, aby zpěváka, jehož pětislovné jméno zná nazpaměť už i Mari, slyšel i během sprchování. Cestou z koupelny už ale kolečko s nápisem Volume do původní pozice nevrátil. V tanečním rytmu projde kolem, otevře skříň a vytáhne tmavý oblek. Dunění nenaráží jen do stěn jejich bytu, ale atakuje i naslouchátka paní Doleželové v sedmičce a tichá rozjímání paní Vágnerové z devítky. Přišly si však stěžovat jen jednou. Každá jindy, ale obě se stejnou vehemencí, která je opustila v momentě, kdy Ben otevřel dveře. Bylo to pár týdnů po nastěhování a evidentně netušily, koho potkají. Byly připravené na všechno, ale na tohle ne. Doleželová dva kroky couvla a omluvně se usmála, jako by si jen spletla byt. Hned nato vyrazila zpátky do výtahu. Paní Vágnerová je mladší a světovější. Nejprve jen doširoka otevřela oči a pusu, pak se opanovala a po zdvořilém „Hello“ si začala oběma rukama ukazovat na uši. Ben po ní posunky opakoval, aby dal najevo, že ji taky neslyší. Pak se usmál a zavřel dveře. Když to tehdy večer vyprávěl Mari, strašně se rozčílila. Tohle přece nemůže dělat. Pouštět to na celý barák. To nás tady všichni ukamenujou. Ben si to vzal k srdci. K tomu českému. Krotil se a hlasitost ovládala Mari. Africké srdce ale poslouchá jinak. A tak si občas krade tyhle chvíle a je mu jedno, kdo všechno to slyší.

Z ramínka sundá šedou košili, obleče si ji a přes hlavu si nasadí černou kravatu, kterou mu Mari včera uvázala. Utáhne ji pod límečkem a zadívá se na sebe do zrcadla. To by šlo. Vytáhne telefon, zapne ho a čeká, až mu naběhnou všechny zmeškané hovory a zprávy. Jedna píseň skončila a další začíná zpěvem a cappella. Mezi dvanácti zprávami našel tu, ve které je místo a hodina setkání. Zjistí, že má hodinu na cestu. Na metro to je pár set metrů. Stačí jen přestoupit na Muzeu a pak na Malostranskou.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ – ZÁŘÍ