Iva

Janžurová

VČERA,

DNES

A

ZÍTRA

IVA JANŽUROVÁ

Včera, dnes a zítra

Petr Macek

Copyright © Petr Macek, 2013, 2020

ISBN 978-80-242-7075-3

„Jan Werich má ve své knížce kapitolu Žena komik,

ve které nás se Stellou Zázvorkovou uvedl jako příklady.

Je pro mě velmi hřejivé, že přestože jsem s panem Werichem nikdy

netočila, tenhle velikán mě někde pozoroval, sledoval a ocenil…“

Iva Janžurová

Rozjařená Iva s dcerou Theodorou na kolotoči ve francouzském Cannes, kam vyrazily zavzpomínat.

Slaměný klobouk Ivy Janžurové

Televizní estráda sedmdesátých let. Na jevišti papundeklová kulisa pokladny městského biografu, v ní sedí Iva Janžurová. Ve frontě na ulici luští křížovku Zdeněk Dítě a vstupenek se dožaduje Felix Holzmann. Jenže nějak se nedokáže s pokladní domluvit na tom, na jaký film půjde a v kolik ho hrají. Na programu jsou totiž snímky V sobotu večer, v neděli ráno a Včera, dnes a zítra (mimochodem skutečně existující romantické trháky). Nechápavý Holzmann tápe, pokladní se špatně skrývanou netrpělivostí a vzrůstající neurotičností ztrácí klid a publikum řičí smíchy. Tohle je jejich Janžurka, jakou ji milují.

Kdo zná Ivu Janžurovou pouze z televizní obrazovky, může lehce nabýt dojmu, že jde o osůbku právě takto ztřeštěnou, roztěkanou až roztržitou, roztomile vyjevenou, s věčným úsměvem na tváři a charakteristicky nakažlivým výbušným smíchem. Do našich srdcí – familiárně označovaná právě jako Janžurka – vstoupila coby parťačka Jiřího Sováka, ale také Miloše Kopeckého, Vladimíra Menšíka, Vlastimila Brodského, Petra Nárožného, Jiřiny Bohdalové, Jiřiny Jiráskové, Františka Peterky, Jiřího Hrzána a mnoha dalších. Díky často opakovaným crazy komediím střihu Pane, vy jste vdova! nebo Zítra to roztočíme, drahoušku…! se její jméno stalo synonymem dobré nálady, při jehož vyslovení se bezděčně usmíváme.

Přesně takhle k ní přistupoval také autor této knihy, který se právě pokouší koncipovat začátek svého vyprávění formou osobní vzpomínky. Zasloužil bych za to samozřejmě dostat vyhubováno, protože bych měl vědět, že osobnost Ivy Janžurové má mnohem více vrstev a řada z nich je možná i přímým opakem toho, jak se jeví ve svých komediálních rolích – a zachytit je nebo rozšifrovat v odpovídající míře je velkou výzvou. Je v ní také cosi introvertního, melancholického až hořkosladkého, a určitě řada tajemství, která ozvláštňují ohromnou šíři jejího hereckého a dramatického nadání. Iva nemá místo jen v titulcích populárních komedií, ale také v řadě zásadních děl československé kinematografie, jimž se – stejně jako herečce – dostalo světového uznání.

Aniž by to tak bylo plánováno, podklady pro vznik této biografie se začaly hromadit v době Iviných sedmdesátin. Při přípravách dokumentu Což takhle dát si Janžurku pro televizi Prima, jehož jsem byl scenáristou, se totiž zrodil nápad, aby herečka společně s dcerami Sabinou a Theodorou vyrazila na výlet do francouzského Cannes, kde by si dodatečně vychutnala jeden ze svých mezinárodních (ne)úspěchů.

Během zmíněné cesty mi poprvé bylo dáno dostat se k ní blíže. Ne že bychom pro sebe předtím byli úplní cizinci, již dříve jsme se setkali při několika příležitostech či rozhovorech, tohle však měl být – už pro samotný cíl výpravy – několikadenní intenzivní poznávací zájezd.

Kdyby věděla, co ji čeká, možná by si jej odpustila.

„Petříčku, tak my jsme na letišti, kde vás najdeme?“

„Ještě v autě, za chviličku jsem u vás,“ zalhal jsem pohotově, úlekem čerstvě probuzený a nevěřícně zírající na nefungující budík, který před půldruhou hodinou selhal ve svém poslání.

Odlet jsem stihnul, ovšem takových škobrtnutí bylo na naší cestě víc. Nikdy to nedala pocítit okolí na své náladě, naopak. Když ji štáb tvrdohlavě oslovoval „paní Janžurová“, ona každého povzbuzovala s tím, ať jí říkají Ivuško – ostatně jako většina lidí z branže. Nezahořkla, ani když jsme stanuli před naším motýlkem. Přestože se celou cestu těšila a v letadle vyprávěla, jak kdysi na francouzské Riviéře bydlela v krásném penzionku na kopci a každé ráno skrz rozevláté závěsy vyšla na balkón, odkud obdivovala nekonečný horizont se sluncem zalitým mořem a lokala čerstvý vzduch, rozpočet produkce stačil pouze na jednopodlažní motel kousek za městem s výhledem na benzinovou pumpu a supermarket.

„Největší zklamání člověk připravuje sám sobě tím, že si něco maluje v příliš růžových barvách,“ utrousila pouze, když se šla ubytovat.

Na Riviéru herečku s její rodinou doprovázel autor knihy Petr Macek.

Misi jsme úspěšně zvládli i přes podobné úrazy osudu. Cannes i Nice nás přivítaly krásným počasím a dobrým jídlem, natočili jsme, co jsme měli, troufnu si říci, že i společnost byla oboustranně příjemná. Při večerech herečka vyprávěla, většinou nad vínem, jehož znalost jí je přisuzována na vysoké úrovni. „Neustále jsem někam zvaná coby odbornice přes víno, ale ta pověst je přehnaná. Když jsem byla ještě mladší než dnes, dejme tomu v polovině své mladosti, seznámila jsem se blíže s vínem, které jsme jako mladí herci pili bez rozmyslu, stačilo nám, když jakžtakž ušlo. Později jsem se ale občas dostala mezi vinaře. A jednou na nějaké ochutnávce se mě zeptali, jak mi chutná. Já plácla první, co mi přišlo na mysl, řekla jsem, že z toho vína mám v ústech pocit, jako když se mi tam práší. Příslušný vinař se vyděsil, víno ochutnal, nechal si donést zátku a objevil na ní trhlinku, kudy asi pronikla stopa plísně. Nalité vzorky nám odebral a nechal donést jinou láhev. A od té doby jsem braná jako autorita,“ směje se. Pravdou ovšem je, že víno umí ocenit, angažuje se dokonce jako spoluzakladatelka spolku Dámy vína.

Gurmánský zážitek ji držel na nohou, i když jsme v noci marně pátrali po taxíku, který by nás odvezl k motelu. Snahu vzdala až po několika desítkách minut a unaveně se posadila na trávu v parku. Přece jen jsme točili dokument k jejím tehdejším sedmdesátinám. Štáb se tedy vydal ulovit vůz do prázdných ulic na vlastní pěst. Radost z toho, že jsme odvoz nakonec sehnali, jí vydržela až do doby, než jsme zastavili před značně vzdáleným nocležištěm.

„Jé, já někde ztratila svetr!“ uvědomila si, když vystupovala z vozu.

„Byl drahý?“

„Ne, ale takový s cípama…“ chytila se za ústa dříve, než jsem za ni tu ztrátu mohl oželet mávnutím rukou, a v očích se jí zračilo veškeré zoufalství světa: „Když on byl památeční!“

Nedalo se nic dělat.

Nebudu prozrazovat, kolik to noční pendlování po milionářském letovisku s místním taxikářem na volné noze, který si nechal odvyprávět, jaká je Ivuška doma hvězda, a podle toho si nechal zaplatit, stálo. Důležité bylo, že na tom posledním místě, kam se pátrání přesunulo, se svetr našel. Nebyl v restauraci ani nikde, kde jsme se zastavovali, ale v parku, kde si jej při čekání složila pod sebe, aby ji nestudilo. Sama celou tu dobu seděla v recepci motýlku, pila kávu z automatu a vyhlížela, kdy a s jakou se vrátím. Radost z nálezu měla vskutku ryzí.

Její slova o tom, že jsem dokonalý gentleman, patří k nejhezčím pochvalám, jakých se mi kdy dostalo. Hřála mě ještě po příletu domů.

Krátce po návratu přišel telefonát.

„Petříčku, mně v tom chaosu na letišti v Nice musel uvíznout na bez-pečnostním pásu slamák… Mohl byste tam zavolat? Dostala jsem ho kdysi od krajanů v Americe, taky je památeční…“

Díky této vzpomínce ve mně asi navždy bude více než cokoli jiného v souvislosti s ní převažovat úsměv. Dokument tehdy vznikl, s úspěchem se odvysílal a krátce poté vzniklo také první vydání této knihy, která má být poctou legendě. Informací a historek o Ivě a s Ivou bylo totiž příliš mnoho, než aby se daly obsáhnout v hodinovém pořadu.

Často, když jsme se v následujících letech potkali, si Iva na schůzku brala onen ztracený a zachráněný svetr z Cannes (klobouk se už nenašel). Uběhlo dalších deset let. A jelikož první náklad knihy byl rozebraný, rozhodl jsem se při příležitosti Iviných osmdesátých narozenin k textu vrátit. Revidovat jej, doplnit, co nám v něm chybělo, a zaznamenat vše, co se stalo od jeho první publikace.

Poslední detaily jsme ladili po telefonu na jaře 2020, během celosvětové pandemie koronaviru. Iva se uchýlila do dobrovolné izolace na svou chalupu a do Národního divadla posílala jen autovidea – třeba jak šije roušky. Pomohla tak zahájit iniciativu mnoha dobrovolníků, kteří šili roušky pro lékaře a zdravotníky. Viru covid-19 a následnému nouzovému stavu vyhlášenému na území ČR se povedlo to, co nikdy předtím nikomu a ničemu. Donutily herečku načas zvolnit a věnovat se i sobě, nejen pracovním povinnostem, které ji celý život přitahují jako magnet.

Takže jaká byla Iva Janžurová včera? Co dělá dnes? A co ji čeká zítra? Tato kniha je pokusem zmapovat důležité události v jejím životě a kariéře. Nabízí pohledy kolegů, blízkých a přátel. Nedělá si ambici pitvat její duši a otevírat třinácté komnaty. Je toho mnoho, co slova obsáhnout a popsat nedokážou. Vědom si jejího literárního talentu, považuji beztak za jisté, že bude-li Iva chtít něco podobného v budoucnu zveřejnit, napíše si to sama.

Vše ostatní snad naleznete na následujících stránkách.

Petr Macek

KAPITOLA PRVNÍ

ROZENÁ KOMINDA

Na podlaze pomyslné střižny či promítací místnosti leží kupa výstřižků z celuloidového filmového pásu. Na jeho políčkách s černými, perforovanými okraji jsou střípky ze života Ivy Janžurové, její vjemy a postřehy, vzpomínky na to či ono natáčení či divadelní roli. Okamžiky úsměvné, dojemné, překvapivé, jímavé, osudové… Některé už vybledlé a vyšisované časem, jiné zas pestrobarevné, vonící novotou. Pohodlně se usaďte, protože se do nich chystáme společně s Ivou ponořit a vybrat z nich pro vás ty nejzajímavější. Kde v jejich probírání začít? Třeba odpovědí na otázku, které prý čelí nejčastěji.

Touhu rozesmávat okolí v sobě Iva objevila už jako malá.

Stejně jako o generaci později její dcery.

„Každou chvíli jsem tázána, proč je tak málo žen, které vstupují na dráhu komika. V ten moment si vždycky pomyslím, proč se ptají mě, vždyť to by měli vysvětlovat spíše muži!“ říká herečka. Sama ve skutečnosti žádnou nerovnoprávnost ve světě komiky nespatřuje. Podle ní stejnou měrou rozhodují příležitost a příroda. „Ono nejde mít vždy spanilý obličej, a když už se to nějaké dámě přihodí, možná nemá nejmenší chuť jej dehonestovat. Když ale vezmu svou vizáž, myslím, že mě příroda ke komice mým exteriérem předurčila. Také to chce mít touhu bavit lidi s vědomím, že pro to mám i zábavně vypadat a být ochotná se k tomu příhodně i zkašpařit. Touhle jistotou mě jako malou holčičku vybavili už moji bratři, když mě zapojovali do zábavných programů pro naše rodiče a já v roli souseda odnaproti s bříškem vycpaným polštářem, v naraženém baretu a s namalovaným knírem zažívala v šesti letech omamné salvy smíchu maminky a tatínka,“ zakládá legendární umělkyně první střípek do svého alba vzpomínek.

Na první straně je datum 19. května 1941…

Nečekané čekání

Datum, kdy se zhruba třítisícové městečko Žirovnice na Vysočině dočkalo nové občanky, je dané. Své vyprávění ale Iva překvapivě zahajuje ještě dříve – nečekanou perličkou, která jejímu narození předcházela: chybělo prý málo, aby na svět vůbec nepřišla! „Inu, narodila jsem se trochu nečekaně. Maminka byla už starší, bylo jí devětatřicet let, a když zjistila, že je v tom krásném požehnaném stavu, začali si s tatínkem dělat velké starosti. Uvažovali, jak mi maminka později prozradila, co se s tím dá nepožehnaného dělat. Ale asi prouvažovali potřebný čas a asi je také zdržela lákavá úvaha, co kdyby to byla holčička? Tou dobou už byli na světě moji dva bratři a to patrně způsobilo, že jsem nakonec měla možnost se narodit.“

Nebyla by to ale ona, aby její příchod na svět neprovázelo vzrušení. Jako by to předurčovalo živelnost, s níž se později bude pouštět po hlavě do svých rolí. „Stalo se to takovou zvláštní cestou. Maminka si šla v určité těhotenské nevolnosti udělat čaj, a jak tak kráčela kuchyní, uprostřed se zastavila a zakřičela o pomoc. Ledva tatínek doběhl, chytil mě pár centimetrů nad zemí.“

Maminka Ludmila už s třetím dítětem – Ivou – jaksi nepočítala…

Vysněná holčička možná nepřišla na svět podle plánu, to ale manželům Janžurovým nebránilo, aby svého benjamínka hýčkali. Nejmladšího sourozence v rodině přivítali také bráchové – o pět let starší Pavel a o dalších devět let starší, prvorozený Láďa. „Když jsem vyrůstala, Láďa už studoval na vysoké škole v Praze, takže toho jsem si jako dítě moc neužila. Ale Pavel mi často vytýkal, že jsem byla mazánek. Jeho prý tatínek řezal mnohem častěji než mě. Je fakt, že vždycky když se na mě tatínek za něco napřáhl, já začala tak vehementně dopředu plakat, že on útok odvolal.“

Dětství probíhalo pod dozorem přísné maminky, jejíž učitelské povolání se promítalo všem třem sourozencům do dospívání. „Od čtyř let jsem maminku doprovázela do školy. V okolí nebyla školka, a tak mne brávala s sebou a nechávala sedět vedle katedry, zatímco vyučovala. Přestože jsem tedy cestu do školy znala jako své boty, když jsem šla později sama do první třídy, při návratu domů jsem zabloudila a maminčin nářek, než mě našli, vůbec nevypovídal o nechtěném dítěti!“ vzpomíná Iva na maminku, oslovením první žirovnickou „Janžurku“, jejíž přezdívka nakonec díky Ivě zlidověla v českých domácnostech. „Začala to sousedka, Němka, která se do Čech přivdala po válce. Volala vždycky na maminku: ‚Pani Janžurká!‘ Se svou chabou znalostí češtiny nechápala, že to, jak paní Janžurové říká celé městečko, je tajná přezdívka.“

V sousedovic zahradě s Haničkou Dušků.

Z pedagogických návyků paní Janžurová neslevovala ani doma. Dodnes má Iva zafixováno, že se s bratrem nesměli pohybovat mimo zahradu. Ta se proto stala dějištěm jejich her, radovánek a zážitků. „Většinu dětských zážitků mám spojenou s Pavlem, který byl starší o přesně tu správnou dobu, aby byl ode mě v něčem napřed a abych ho nepodceňovala. Byl úžasně fyzicky zdatný, však později i vzpíral. Uvedu příklad. V každém rohu zahrady rostl strom, takže když tatínek Pavla za nějakou vylomeninu pronásledoval s páskem, bratr proběhl ten úsek od stromu ke stromu, vylezl do koruny, tatínek chvíli dole vyhrožoval, a když poodešel, Pavel slezl, zase utíkal a skončil na vrbě skloněné nad takovým malým zahradním rybníčkem. A když za ním tatínek začal šplhat, Pavlíček skočil z té výšky přes rybníček a zase mu zdrhnul…

Malou Ivu v dovednostech i nezbednostech inspirovali bratři.

Vybavuji si to jako dnes, bylo to takové oživení těch zahradních odpolední, kdy jsme jinak museli vykonávat různé domácí práce. Třeba jsme čistili pěšinky na zahradě. Byly to pískové pěšiny, na které jsme měli taková hrabátka, a těmi jsme vyškrabávali plevel. A pak jsme hráběmi ten terén ještě upravovali, jednou hrábnout zleva, jednou zprava, abychom vytvořili vzor rybí kosti. Nebo jsme měli na zahradě velkou jámu, ještě od stavby domu, kde tatínek tu a tam bral písek. Přes ni byla kláda, na které jsme činili provazochodecké pokusy. Pavel byl samozřejmě šikovnější. Když přijel cirkus nebo provazolezci, napnula jsem si po jejich vzoru provaz mezi stromy a zkoušela po něm chodit. Moc mi to nešlo. Ale Pavlíček, to už bylo o něco později, kdy už i on studoval mimo Žirovnici, přijel, vzal klacek, kterým si pomáhal držet rovnováhu, a přeběhl to jako nic!“

Jak už to v dětském věku bývá, stavěla Iva brášku na piedestal. „Byl strašně vynalézavý, měl úžasné nápady. Sestrojil třeba větrník, který odčerpával vodu z dolíku na zahradě, kde se nežádoucně držela… Všechno vymyslel. Na stará kolena podle vlastního návrhu postavil plachetnici. Ale talentovaný byl ve všech oborech, psal básničky, hrál na kytaru, maloval obrázky. Mě to všechno velice okouzlovalo, a v čem jsem mohla, v tom jsem ho napodobovala.“

Nakonec se však našla disciplína, v níž žákyňka vynikla nad mistra…

Chaplin Pavel

Herecká múza Thálie nebyla tou první, která dívku políbila. První byla zřejmě malířská, přinejmenším s ní Iva koketovala. „Vždycky jsem doufala, že jednou začnu malovat. Jako dítě jsem dělávala hezké portréty, hodně jsem si je natrénovala na všech těch povinných Leninech nebo Stalinech. Vzpomínám, že maminka jeden můj pokus dokonce poslala do soutěže, jenomže přišla odpověď, že tohle za mě jistě nakreslil někdo dospělý…“

Prapůvod Ivina hereckého puzení lze vysledovat v jejím tatínkovi, který vedl místní ochotníky. Ti občas jako zkušebnu využívali kuchyň Janžurových a dcerka, sotva rozum brala, už by statovala. „Lezla jsem mezi nimi už jako batole a evidentně do sebe nasávala vše, co šlo, protože když jednou jeden herec udělal delší pauzu, protože mu vypadl text, zpod stolu se ozvala spolehlivá nápověda: ‚Katelino, mjuv! neboli ‚Kateřino, mluv!‘ Maminka mi to často se smíchem připomínala. Z toho je jasné, že jsem si ty jejich zkoušky maximálně užívala.“

Jiskřičku, kterou tatínkovi ochotníci nevědomky rozdmýchali, naplno zažehl Pavel, o němž Iva tvrdí, že to byl především on, kdo ji nechtěně nasměroval k filmu a k herectví. „Chodil do biografu na Chaplinovy grotesky, když já jsem ještě nesměla, a za různé protislužby v domácích povinnostech mi načerpané scénky přehrával. Láďa byl už na vysoké v Praze a ten zase přinášel náměty z různých kabaretů – chodil třeba ke Flekům, kde jeden z našich strejčků čepoval pivo. V Žirovnici to pak bráchové vtipně sepsali, včetně aktuálních událostí z obce, a o prázdninách, Vánocích nebo Velikonocích se hrálo pro naše rodiče.

Už ve školním představení Iva spolužáky převyšovala o hlavu.

A já jsem se mermomocí hlásila, že s nimi budu hrát také. Přidělovali mi hodně mužské role. Až po letech jsem se od Pavla dozvěděla, že jsem hrála dokonce psy. To si nějak už nepamatuji, musela jsem být hodně malá. Ale pamatuji se, jak se u těch našich rodinných estrád maminka tak strašně smála, až jí tekly slzy. Nejvíc mě bavilo, když Pavel předváděl Chaplina. Vždycky jsem za něj utřela nádobí, my jsme to měli rozdělené, já jsem myla a on utíral, takže jsem to ráda udělala oboje, i dříví jsem za něj jednou naštípala za to, že mi předvede Chaplina. Skákal pak po kuchyni, po všem nábytku, po kanapi a předváděl ho, vymýšlel si. Když jsem později viděla Chaplinovy grotesky, uvědomila jsem si, že to měl díky svému talentu velmi dobře v oku. A ve mně se tyhle dětské zážitky natrvalo a úrodně uchytily.“

Prvně před větším publikem stála Iva v jedenácti letech. Od začátku vynikala – ovšem jak sama říká, hlavně na centimetry. „Já jsem byla vždycky veliká. I jako holčička jsem byla mezi svými spolužáky největší. Už když jsem hrála poprvé divadlo, v přírodním divadle pod žirovnickým zámkem, to mi mohlo být tak jedenáct let. Hráli jsme pohádku, já dostala roli neposlušné princezny, kterou musel napravit chudý švec, jenže ten spolužák, který ho hrál, mi byl sotva k ramenům…“

Pavel Janžura: Rodiče chtěli mít z Ivy učitelku

Jak sestřinu cestu ke slávě viděl Pavel Janžura? Na rozdíl od nejstaršího ze sourozenců Ládi, který na Ivu shlíží z nebe už dlouho, Pavel své vzpomínky zaznamenat stihl. Máme tak unikátní možnost pohlédnout na ni očima člověka, který ji sledoval od narození. V rozhovoru, který Pavel poskytl pro první vydání sestřiných vzpomínek, prozradil, jak se jeho životní cesta s tou Ivinou proplétala tu těsněji, tu volněji… Od roku 2012 už se Pavel bohužel baví v nebeském biografu, kromě grotesek milovaného Charlieho Chaplina si tam ale určitě pouští také filmy své sestry. Jeho povídání jsme zachovali tak, jak tenkrát proběhlo.

Iva (vlevo) a její rodina. Bratr Pavel se šviháckou rádiovkou třetí zprava, mezi rodiči stojí Láďa.

Pavle, Iva vám přiznává velkou zásluhu na svém divadelním nasměrování, víte o tom?

„Iva měla ráda legraci odjakživa. Pokud jsem ji v něčem směroval, jedině možná v tom, že jsem jí vždycky vyprávěl, jaké jsem v kině viděl grotesky, a částečně jí je i předváděl.“

Také jste jí s bratrem dávali první role…

„Vymýšleli jsme s bráchou různé blbiny, respektive vymyslet je uměl hlavně on. Sehrávali jsme rodičům různé scénky ze života, bylo tam ale i něco politického, to jsme improvizovali. Iva pořád hrozně chtěla něco hrát, jenže byla moc malá v té době, tak jsme ji nechali dělat psa, aby taky účinkovala.“

Jaký byl váš bratr Láďa?

„Brácha byl o devět let starší než já, takže byl úplně mimo, žil v Praze. Od mládí byl vážně nemocný na srdce. V dětství prodělal revmatickou angínu, po níž měl poškozené srdeční chlopně, a tím pádem měl v dospělosti těžkou srdeční vadu. Maminku to velmi ovlivnilo v přístupu ke mně i k Ivě. Nechtěla nás nikam moc pouštět, aby se nám něco nestalo. Nesměli jsme ani na tábory, což pro mě, který byl u skautů, bylo velké neštěstí. Po prázdninách si kluci vyprávěli historky – a já nic.“

Maminka prý byla celkově dost přísná…

„Dost přísná. Já jsem byl navíc taková černá ovce rodiny. Iva se učila dobře, ale já bych byl nejraději pořád někde ve větru. Proto jsem byl dost zavřený doma, máma měla strach, abych nezvlčel. Měli jsme velkou zahradu, ze které jsem utíkal, a pak za to byl bit. Nebo jsem lezl po stromech a stavěl na nich domy. Furt jsem vymýšlel nějaký blbiny. Žena říká, že mi to vydrželo dodneška.“

Jaká byla Iva jako dítě?

„Odešel jsem poměrně brzo z domova, takže její dětství si moc nepamatuji. Jsou to spíše střípky. Měla svůj pokoj, do kterého jsem nesměl. Jednou jsem přijel s kamarády na prázdniny a to byla velká legrace. Tatínek tehdy pálil slivovici, což moc neuměl. Jenže já jsem partu pozval do Ivina pokoje, že tam vypijeme flašku, kterou jsem si od tatínka ‚vypůjčil‘. Ovšem nedalo se to pít, takže mě s tím vyhodili! Také si pamatuju, jak byla Iva vždycky zručná na ruční práce. Šila si na stroji hodně věcí, i mně. Tehdy se nedala spousta věcí sehnat, tak jsme si třeba přešívali kalhoty. Byla taková móda, že se nosily kalhoty ‚roury‘. Byla děsně šikovná. Nebo tatínek měl takovou lásku, staré auto, ‚dékávku‘, a jednou, když byl v lázních, jsme se rozhodli, že ho předěláme. Bylo ještě místy i dřevěné, dvousedadlové, vzadu mělo malý otevírací sedadlový kufr, ve kterém jsme s Ivou jako děti jezdili a za jízdy hráli karty. To byla jediná jistota, že nás přísná maminka neuvidí. Tatínek s tím jezdil pomalu. Maminka mu na to auto ušila krásnou novou střechu, já to ještě tu a tam potáhl koženkou… Když táta přijel, přichystali jsme to pro něj jako překvapení.“

Podporovali rodiče její touhu být herečkou?

„Ne, nesouhlasili s tím. Byli učitelé, takže si představovali, že s nimi zůstane v domě a bude učit také, takže se dala na učitelku a jezdila na peďák do Českých Budějovic. Od mládí se také účastnila recitačních soutěží a někdy v té době dokonce vyhrála Wolkrův Prostějov, kde si jí všiml Sergej Machonin, slavný literární kritik a divadelní teoretik, který jí řekl, že by měla jít k divadlu. A někde tam, myslím, to její dětské blbnutí s bráchama začalo nabírat profesionální obrysy…“

Co Ivu vedlo k tomu, že si původně zvolila zcela jiné povolání? „Úplně popravdě jsem šla na učitelku proto, že tehdejší pedagogická škola pro učitele národních škol byla v Jihlavě nebo v Českých Budějovicích. Ty ostatní školy byly na dosah a já bych musela zůstat doma, ale takhle jsem se dostala na internát a domů dojížděla jednou za čtrnáct dní. A to mě nejvíc vábilo – odejít z domu. A pak také to, že škola vyžadovala talentové zkoušky z tělocviku a ze zpěvu. Zdálo se mi to jako ta správná škola pro mě.“

Ladnost pohybu později Iva předvedla v mnoha herecko-artistických výkonech!

Pavel si také správně pamatoval rodičovský nesouhlas ve věci dceřina hereckého směřování a sama Iva se při vzpomínce na maminčinu ráznost ještě dnes bezděky poškrábe na tváři. „To mi bylo takových šestnáct, sedmnáct let. Přijela jsem tehdy na víkend domů z Českých Budějovic, kde jsem studovala. Maminka zrovna myla nádobí, tak jsem jí ho utírala a ona se mě ptá: ‚Ivuško, co budeš dělat?‘ A já jsem řekla: ‚Maminko, já bych přece jenom chtěla být tou herečkou.‘ Na to vytáhla ruku z té mokré vody, z toho dřezu, a plácla mi obrovskou facku. To byla její konečná replika, co se mé volby povolání týkalo.“

Pravdu měl Pavel i v tom, že se světem múz se budoucí herecká hvězda seznámila na recitační soutěži Wolkrův Prostějov, jež byla celostátní přehlídkou poezie. Poprvé se jí účastnila v roce 1958, podruhé, o rok později, ji skutečně vyhrála. „Shlukovala se tam taková děvčata, bylo na nich vidět, že jsou to natěšené adeptky na ceny. Různě se přede mnou natřásaly a pořád si něco špitaly. Když viděly, že mám taky naději na nějaké ocenění, tak vyzvídaly: ‚Ty jdeš taky na školu?‘ A já na to: ‚Kam? Na jakou školu?‘ Já totiž do té chvíle neměla ani ánung, že existuje nějaká Divadelní fakulta Akademie múzických umění,“ baví se Iva nad svou mladickou nezkušeností.

„Když jsem se se svým přáním být herečkou konfrontovala s maminkou, to už jsem si o DAMU všechno zjistila. Bylo mi jasné, že si to nepřeje, a pro jistotu jsem už před ní o tom nemluvila. Ale svěřila jsem se staršímu bratrovi Láďovi. Ten chvíli mlčel a pak mi laskavě odpověděl, že je to pěkné přání, že pro to mám jistě spoustu předpokladů, ale nemám ten základní – nejsem dost hezká. Vzbudil ve mně takový furiantský pocit, že jsem si umínila, že budu klidně ošklivá herečka! Tenkrát u toho byla ale ještě švagrová Zdenička, úžasná osoba, která byla profesorkou klavíru na konzervatoři. Dodnes se mi řada klavíristů připomíná, že pocházejí z její dílny, napsala dokonce s jednou kolegyní skripta Školička hry na klavír. Zdena byla nesmírně empatická, a tak si mě vzala stranou a říká: ‚Když chceš na tu školu jít, tak pro to musíš něco udělat.‘ A jak řekla, tak jsme udělaly!“

Není hezká, má sykavky, talent je sporný…

První cílevědomé kroky Ivy Janžurové za splněním hereckého snu vedly přirozeně do metropole. „Zdena mě za zády celé rodiny pozvala do Prahy a jedné své kamarádce, Evě Šmeralové, která tehdy učila na DAMU, předvedla, jak recituju. Dlouho si pak spolu špitaly. Výsledek byl nevalný. Paní Šmeralové se to asi nelíbilo, navíc prohlásila, že mám strašně špatné sykavky. Zdenička se ale nedala odradit a šla se mnou ještě za paní profesorkou Fierlingerovou, která vyučovala zpěv, umělecký přednes a hlasovou výchovu. V krásném bytě s obrovskými okny, která vedla na Národní třídu, stál velký klavír. Recitovala jsem Hrubína. A ta stařičká paní profesorka Fierlingerová řekla: ‚Má talent!‘ A že s těmi sykavkami by se dalo něco dělat, a hned řekla co a kde,“ vzpomíná Iva. Hned druhý den šla na foniatrii ve Štěpánské ulici, kde jí doporučili, aby si dala zhotovit nástavbu na zuby.

Zpátky v Budějovicích jí pan dentista Straka udělal na šest dolních zubů nasazovací přístavby. „Můj problém byl totiž v tom, že jsem měla otevřený skus a tu škvíru jsem si při sykavkách přivírala jazykem. S tou přístavbou mi tak trochu nabyla ‚držka‘,“ popisuje herečka vrozený hendikep, který bylo kvůli vytoužené kariéře potřeba odstranit. „Nicméně nosila jsem to a šla jsem také na budějovickou foniatrii, aby mě s tím naučili mluvit. Dvakrát nebo třikrát mi něco vysvětlovali, procvičili a pak mě s průvodním dopisem poslali zase k odborníkům do Prahy. Ve vlaku jsem dopis otevřela: psali svým kolegům, že se to zlepšilo, ale že se podle jejich názoru na herečku vůbec nehodím. Dopis jsem někde poblíž Tábora roztrhala a vyhodila za jízdy z okna. Usoudila jsem, že o tom vědí leda houby.“

… A HLAVNĚ JÍ CHYBÍ TEMPERAMENT!

„První zkoušky na DAMU jsem také dělala potají. Rodiče o tom nevěděli. Mamince jsem lhala, až se háje zelenaly,“ přiznává Iva. Musela tehdy doma říct, že jede na testy na matematicko-fyzikální fakultu, aby ji vůbec pustili. Lež to byla uvěřitelná. Matematika jí totiž vždycky šla, takže kdyby to tehdy nevyšlo, mohla z Ivy dnes být respektovaná profesorka. „Byla jsem na matematiku dobrá, profesor – také se shodou okolností jmenoval Straka – ze mě skákal dva metry vysoko, když i jemu jsem lhala, proč se uvolňuji ze školy. Stellinka Zázvorková říkávala, že je to na mně vidět! Tedy na mém herectví. Že prý mám role tak nějak spočítané. Takhle to zní divně, ale je pravda, že já o roli vždycky dopředu hodně přemýšlím, jak ji poskládat, aby dopadla co nejlíp. Matematicky.“

Porota u přijímaček na DAMU nabyla dojmu, že Ivě chybí temperament.

K přijímačkám na DAMU prý tenkrát Iva ale příliš zodpovědně nepřistupovala. Brala to naopak poměrně laxně a v rozpoložení, že když se to nepovede, ona bude mít vůči sobě samé čisté svědomí, že to zkusila, a maminka – která se do té doby o hereckém světě tvrdohlavě vyjadřovala jako o nemorálním a kumštýře měla za mravní žumpu – nebude zbytečně vystavena rozčilení. A možná právě tento nedostatek nervozity zafungoval.

„Udělala jsem dobrý dojem. Zvlášť si mě oblíbil pan profesor Miloš Nedbal. Pozvali mě tedy na druhé kolo, které mělo proběhnout za další tři nebo čtyři měsíce. Mezitím byl ten Wolkrův Prostějov, ročník 1959, který jsem vyhrála, což mě povzbudilo, pak byla maturita, která mě naopak vyčerpala, a pak byly druhé přijímačky. No a tam už přišlo mé selhání…“ kárá se. První úspěch ji totiž navnadil, přerovnal v hlavě priority a zafungoval přesně naopak, než bylo záhodno. „Tam už jsem moc chtěla uspět. Usilovala jsem potvrdit ten dobrý dojem, takže místo abych byla přirozená a uvolněná, byla jsem trémou rozpačitá, zakřiknutá a prý bez jiskry. Úplně jsem cítila, jak se porota dívá úkosem na pana profesora Nedbala, co jim to o mně jako napovídal.“

Nedbalův první dojem byl však zřejmě natolik silný, že se nevzdával a poskytoval nadějné uchazečce o studium další a další šance. „Věděli, že jsem maturovala na škole pro učitele, tak si se mnou pohrávali. Ukládali mi etudy z oboru. Měla jsem třeba za úkol zahrát učitelku, které na procházce jedno dítě vylezlo na strom, spadlo a vážně se zranilo. Ve škole nás učili, že v takových případech je třeba zachovat klid, a tak jsem řekla: ‚Ty půjdeš na silnici a zastavíš nějaké auto. Vy ostatní na něj nesahejte a jděte si hrát.‘ Porotci nebyli spokojeni a zadali mi nový úkol. Páni profesoři Nedbal a Vnouček se kvůli tomu sami změnili v děti a předváděli, jako že mě zlobí. ‚Jste učitelka a vrátila jste se z Prahy, kde jste dělala přijímací zkoušky na DAMU. Děti vědí, že chcete být herečka, jsou zvědavé, nemají před vámi velký respekt. My vám budeme dělat třídu,‘ řekli mi. A strašně se vyřádili, házeli po mně zmačkané papíry, dovolovali se na záchod, hlásili všemožné ztráty, křičeli jeden přes druhého a tak dále. Čekali, že je nějak – lidově řečeno – seřvu. Ale já, jak jsem měla naučenou tu racionální pedagogiku, a pedagogika byla na peďáku povinný předmět, jsem jim smrtelně vážně sdělila, že až se uklidní, budeme pokračovat. Ti dobráci se ze mě snažili něco vymáčknout a já byla pořád taková jako klidná a rozumná. Myslela jsem si, že je to musí ohromně zaujmout. Nezaujalo. Řekli mi, že mi děkují, že dostanu vyrozumění o výsledku, ale mně to už bylo jasné: rozhodli se, že mě nevezmou. Později mi Ivan Vyskočil, tehdejší poradce poroty, řekl, že rozsudek zněl: Absolutní absence temperamentu.“

Vidíte, jak málo stačilo, aby nás o Janžurku připravila taková historická mýlka?

NA ŠKOLU S PODMÍNKOU

Jen co za Ivou zaklaply dveře zkušebny, v níž vycítila nemilosrdný verdikt, začala zpytovat svědomí. Posadila se na to do studovny a k přemýšlení si vytáhla jablko, které měla ke svačině. „Sama jsem se zhodnotila na nedostatečnou. Ctižádostivě jsem si vybrala i jiné monology a nebylo dost času zvládnout je. No a ty etudy – nic moc! A jak jsem tam tak seděla a hryzala zadumaně jablko, přišla ke mně jedna dívka, kterou zkouška teprve čekala, a obrátila se na mě s prosbou: ‚Hele, já dělám Maryšu, ten dialog se starou Strouhalkou, nemohla bys mi tam tu bábu načíst?‘ Já že klidně. Hrát staré babky mě vždycky těšilo. Takže jsem se vrátila před porotu a nahrávala jí dialog, aniž bych přestala ukusovat to jabko. Byla jsem už taková klidná, rezignovaná, že jsem holt vyřízená, jenže jim se právě tohle zalíbilo. Jestli vzali tu dívku, to nevím, ani jsem si ji v tom zklamání moc neprohlídla, ale mě na babku Strouhalku ano. Na povinné zemědělské brigádě před zahájením výuky se mi doneslo, že jsem byla přijata jen s podmínkou, na půl roku, zkušebně, a to z důvodu nerozhodného stavu v názorech členů přijímací komise.“

Asi netřeba dodávat, jak ona podmínka dopadla…

„První půlrok ve škole jsem absolvovala, abych tak řekla, s daleko větším temperamentem. Nastoupila jsem do ročníku 1959/1960, který vedla Vlasta Fabianová, spolu právě s Františkem Vnoučkem, který seděl s Milošem Nedbalem u přijímaček. No a u prvních semestrálních zkoušek jsem si profesorskou porotu natolik získala, že mi dokonce tleskali. Na podnět naší profesorky Vlasty Fabianové jsme si mohli ke zkouškám připravit tzv. individuální etudy. Já na té své, byla to pantomima, pracovala s mimořádnou pílí, jednak jsem měla ten nůž na krku, jednak mě to moc bavilo. Hudbu k ní mi složil Jaroslav Krček, tou dobou už také v Praze studoval skladbu a dirigentství, ale znali jsme se důvěrně ze čtyřletého intenzivního spolupůsobení v budějovickém folklorním souboru Úsvit. Takže zatímco předtím mi stále naznačovali, že jsem tam jenom na zkoušku, později jsem ten pocit, ten úlek z těch výhrůžných varování už neměla.“

Kdyby nevyšlo herectví, možná by se Iva stala učitelkou matematiky. Přísné výrazy jí jdou!

Podle Iviných slov studium na DAMU proběhlo se všemi krásami, které mladým lidem vysoká škola dává. A také s průšvihy, které přinášela politicky i společensky složitá doba. „Málem mě dokonce po jednom majálesu vyhodili ze školy! Nakonec jsem se tam sice udržela, vysloužila jsem si ale nepřátelství soudruha děkana Antonína Dvořáka. Ten DAMU vedl v letech 1961 až 1963 a později se stal vedoucím dramatického vysílání v Československé televizi. Rozhodoval o tom, jestli budu, nebo nebudu hrát, a ze všech obsazení pořadů své redakce mě škrtal. Ale školu jsem si, musím říct, užila, byla to nádherná doba.“

Ještě během studií si Iva vyzkoušela, jaké to je, stát na profesionální scéně a čelit publiku. Vedle Disku, kam se na ni pravidelně chodili dívat její bratři, poprvé stanula dokonce na prknech Národního divadla! Zahrála si v režii Otomara Krejči v Rackovi, jehož „zlatá kaplička“ uváděla k 100. výročí narození Antona Pavloviče Čechova. Jejím prvním vystoupením na scéně Stavovského divadla byla němá rolička Panské, dohlížela na ni při tom ročníková vedoucí Vlasta Fabianová, která měla v představení hlavní roli. V obsazení ovšem figurovala také Jiřina Schejbalová, jež Ivě o pár let později coby kuplířka Trčková dohazovala filmové „světáky“.

Další štací studující herečky v hereckých cvičeních pak bylo v sezoně 1961/1962 Divadlo na Vinohradech, tehdy ovšem fungující pod názvem Divadlo československé armády. Prkna, která si docela významně „ošlapala“ v novince Bohuslava Březovského Nebezpečný věk po absolutoriu v roce 1963, opustila, aby nastoupila první angažmá. Ač měla v merku divadlo v Českých Budějovicích, kde to důvěrně znala, řízením událostí nakonec nastoupila na oblastní scénu v severočeském Liberci.

Z Vinohrad ale neodešla na dlouho.

KDO MÁ LEPŠÍ IDIOTKU?

Liberecké divadlo F. X. Šaldy poskytlo čerstvé absolventce DAMUprostor více než dostatečný. Vedení vycítilo energetické perpetuum mobile skrývající se uvnitř dívčího tělíčka a zahrnulo ji úkoly. „Když teď tak bilancuji, spočítala jsem, že jsem za tu jednu sezonu v Liberci hrála čtyři velké role, dvě střední a ještě dva záskoky. Dodnes to beru jako nejintenzivnější rok své divadelní kariéry. Měla jsem pocit, že jsem na roztrhání,“ líčí euforii prvního zaměstnání. „Když do Liberce odcházela, říkala, že se tam chce, jak se říká, rozehrát. Udělala asi dobře, protože si tam zahrála dost rolí, které by v Praze jako kandrdas asi nedostala,“ myslel si Pavel Janžura.

Angažmá v Liberci Iva dodnes považuje za svůj nejintenzivnější pracovní rok.

V jediném roce se Iva v Liberci objevila v devíti inscenacích!

Jednou ze zásadních „rozehrávek“ byla Idiotka, kriminální komedie Marcela Acharda, v níž Iva hrála titulní roli prostoduché Josefy. V Praze, v Divadle ABC, tou dobou ve stejné komedii zářila již hvězdná Jiřina Bohdalová. Právě v pojetí společné postavy se poprvé střetly osudy dvou nejvýraznějších českých komiček druhé poloviny dvacátého století – Bohdalky a Janžurky. „Že je to zároveň velmi úspěšné pražské představení s Jiřinou v hlavní roli, to mi kolegové prozradili až na zkouškách. Ovšem doplnili to ujištěním, že my to budeme hrát úplně jinak,“ upozorňuje Iva. „Hru přeložil Jaroslav Král, dramaturg tehdy libereckého a později Národního divadla. Ještě jsme se v Národním spolu na několik let setkali. Pojali jsme to ne pouze komediálně, více jako takovou psychologickou detektivní hru. Jenže pak se přihodilo, že Jiřinka onemocněla a mě si z Prahy vyžádali jako záskok. Mysleli, že bude jednodušší vypůjčit si herečku, která má hru nazkoušenou, než aby se to učila jiná. A to byl pro mě velmi zvláštní zážitek. Nastoupila jsem na jeviště a v té pražské inscenaci začala uplatňovat svou v Liberci velmi úspěšnou kreaci. A pražští herci mi hned dali najevo, že takhle se to nedá hrát. Samozřejmě že se to tak hrát dalo! Rozdíl byl v tom, že oni to opravdu hráli jako konverzační komedii, dokonce vypustili některé dramatické scény, na nichž jsme naopak v Liberci stavěli. Navíc obě jsme měly jiný přístup, jiný kolektiv a jiné režiséry, takže jsme to hrály každá jinak. Od chvíle, kdy mi řekli, že to nehraju dobře, mi do večerního představení zbývalo pár hodin, ve kterých jsem tak tak sladila odlišné texty. Publikum přišlo na svou Bohdalku a nijak zvlášť mi nepomohlo. Něco ve mně tenkrát zůstalo, takové upozornění, že zde je tato kolegyně a já si budu razit cestu jinudy. Jinak jsme se s Jiřinou nikdy nekonfrontovaly. Nikdy jsme k tomu ani neměly příležitost, protože jsme obě měly plné ruce práce na úplně jiných, odlišných úkolech.“