Studie k portrétu Karla Engliše

Copyright © Martin Hlaváč, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8009-7

Poděkování

Vznik této knihy by se neobešel bez přispění mnoha osob. Na prvním místě bych chtěl poděkovat Mgr. Radku Augustinovi a PhDr. Jakubovi Kunertovi, kteří to všechno „spískali“. Díky jejich úsilí se podařilo získat pro vydání knihy nakladatele a také guvernéra České národní banky Ing. Jiřího Rusnoka, který významně tento projekt podpořil. Za to jim všem patří můj velký dík.

Poděkování rovněž patří nakladatelství Euromedia Group, které se ujalo vydání mé knihy. Konkrétně bych chtěl vyjádřit svůj dík Janu Šindelkovi a dalším pracovníkům nakladatelství. Můj vděk patří rovněž doc. PhDr. Janě Čechurové Ph.D. za její ochotu ujmout se před lety mé disertační práce o Karlu Englišovi, jež se stala základem této knihy.

Mé díky rovněž patří potomkům Karla Engliše, kteří mi umožnili bádat v rodinných archivech, poskytli mi řadu fotografií a podělili se se mnou o vzpomínky na Karla Engliše. Rád bych na tomto místě jmenoval dnes již zesnulého vnuka Ing. Karla Engliše, který mě před lety pozval do Velkého Tresného, tam mi ochotně odpovídal na mé všetečné dotazy ohledně osudů Englišovy rodiny po roce 1945 a ukázal mi místa spojená s pobytem jeho dědečka za druhé světové války.

Také bych chtěl poděkovat jeho manželce Ing. Jitce Englišové za nahlédnutí do dokumentace továrny ve Velkém Tresném, a exkurzi po pražských hřbitovech, kde jsou pohřbeni někteří příslušníci rodu Englišů. Zároveň mi zprostředkovala setkání s dalším potomkem rodu Englišů, pravnučkou Karla Engliše, Markétou Koutkovou, jež mi poskytla fotografie z rodinného archivu.

Velmi si cením vstřícnosti a ochoty Mgr. Barbory Horákové, která mi umožnila nahlédnout do veřejnosti neznámých pamětí Karla Engliše a objevit velké množství dosud nepublikovaných materiálů. Za to rovněž jí patří můj velký dík. Dále bych chtěl poděkovat Mgr. Petru Horákovi, který mi ochotně odpovídal na otázky spojené s Englišem a nasměroval mě k dalšímu bádání.

Mé poděkování také směřuje do daleké Kanady, k vnučce Karla Engliše Martě Kapsové, jež mi poskytla cenné informace k Velkému Tresnému a vzpomínky na svého dědečka. Neocenitelným zdrojem všeho „englišovského“ byl pro mě také MUDr. František Plhoň, Englišův vnuk, který mě hostil u sebe doma oblíbenými jídly svého „staříčka“ a trpělivě odpovídal na mé dotazy. Poskytl mi mnoho informací, dokumentů a fotografií. Za to vše mu děkuji.

Děkuji pravnuku Karla Engliše Mgr. Vítu Pokornému, předsedovi Spolku přátel Karla Engliše, jenž mě podporoval v mém úsilí vydat knihu o jeho předkovi.

Můj vděk patří Mgr. Věře Vencovské, která mi umožnila bádat v soukromém archivu jejího zesnulého manžela a Englišova žáka prof. JUDr. Františka Vencovského. Pomohla mi objasnit mnoho okolností ve vztahu jejího manžela s Karlem Englišem.

Mé poděkování patří Pavlu Lhotovi, hrabyňskému patriotovi a sběrateli artefaktů spojených s osobou Karla Engliše za poskytnutí mnoha fotografií z jeho archivu.

Děkuji za pomoc pracovníkům Archivu Národního muzea, Archivu Kanceláře prezidenta republiky, Literárnímu archivu Památníku národního písemnictví, Archivu Univerzity Karlovy, Archivu Masarykovy univerzity, Archivu České národní banky.

Nakonec bych chtěl poděkovat své rodině, která mě podporovala při psaní mé práce. Zvláště bych chtěl zmínit svého dědečka JUDr. Miroslava Hlaváče, jenž mě povzbuzoval při psaní a poskytl mi poznámky z vlastního výzkumu prvorepublikových osobností. Bohužel se vydání této knihy nedožil. Velký dík patří mé ženě Kateřině, jež byla první čtenářkou a kritičkou mého textu. Léta trpělivě snášela mou „englišovskou anabázi“ a nevykázala dalšího „člena“ domácnosti do patřičných mezí, i když už začal zabírat polovinu bytu.

Národohospodář Karel Engliš

Profesor Karel Engliš byl v době takzvané první republiky ministrem financí v šesti vládách, zastával funkci guvernéra Národní banky Československé, působil jako univerzitní pedagog a vědec, vytvořil teleologickou hospodářskou teorii a patřil k zakladatelům brněnské ekonomické školy. Jeho odkaz tvoří rozsáhlé dílo, zejména monografie z oboru národního hospodářství, množství článků k otázkám peněžní a finanční politiky nebo polemik a diskusí s odpůrci. Přestože již jen tato stručná rekapitulace řadí Karla Engliše mezi nejvýznamnější osobnosti první poloviny 20. století, jde o osobnost, jež je v širší veřejnosti téměř neznámá.

Místem, které Karla Engliše formovalo, byla jeho rodná Hrabyně. Obec ve Slezsku, ve které prožil šťastné dětství a do níž se vždy rád vracel, se však také stala svědkem neradostného stáří, když sem byl po komunistickém převratu nuceně vystěhován a následně žil téměř
zapomenut.

Engliš pocházel ze skromných poměrů a otázka financí byla pro něho problémem po celá jeho studia, a proto si přivydělával doučováním dětí z lépe situovaných rodin. Mimo jiné i to jej v pozdějších letech vedlo ke snahám o zlepšení sociálních podmínek nižších vrstev. Význam sociální politiky viděl v povznesení společenského celku, měla vyrovnávat sociální nerovnosti. Za to si vysloužil přezdívku „liberál se sociálním akcentem“.

Engliš vnímal klíčovou úlohu vzdělání pro povznesení národa, a proto stál společně s Františkem Weyrem u zrodu druhé české univerzity, Masarykovy univerzity. Vypracovali návrh zákona ustavující její vznik a Engliš se stal jejím prvním rektorem. Zde také patřil k zakladatelům brněnské ekonomické školy, jež se odlišovala především noetickým přístupem k poznávání hospodářských procesů a kladla hlavní důraz na účelovost a racionalitu každého hospodářského procesu. Po druhé světové válce se Engliš věnoval práci na Univerzitě Karlově, v letech 1947–1948 v pozici rektora. Ani zde i přes komunistickou kritiku nepřestal hájit svou ekonomickou teorii.

Vraťme se ale do doby jeho politického angažmá za první republiky. Tehdy získal řadu příležitostí uvést do praxe své teoretické záměry. Jako čelný představitel moravského křídla národní demokracie se Engliš stal po vzniku Československa poslancem Revolučního Národního shromáždění. Zde mimo jiné připravil zákon o obchodních platidlech, což byl de facto první měnový zákon. Ministr financí Alois Rašín ho však odmítl realizovat. Právě s Rašínem se Engliš dostával do častých sporů, zejména v otázce deflační politiky – zhodnocování kurzu československé koruny. Engliš chtěl, aby měna byla stálá, hlavní byla výroba, měna byla pouze nástrojem, neboť podle něho vytvoří deflační politika „výrobě tíživé břemeno, které bude znesnadňovat její hybnost a soutěživost. Výroba bude muset pracovat hlavně pro finanční kapitál.“ Englišův pohled na měnu dobře ilustruje citát „odevzdávám do vašich rukou nejcennější klenot národní, naši korunu československou, klenot, který není ze zlata, ani ze stříbra, nýbrž z práce. Představuje určitý miniaturní zlomek našeho národního produktu, určitou miniaturní životní míru, kus výroby a práce.“

Karel Engliš zprvu reprezentoval ve vládách národní demokracii, ale později v nich figuroval jen jako odborný ministr. Byl totiž uznávaným finančním odborníkem, který měl podporu prezidenta T. G. Masaryka, předsedy agrární strany Antonína Švehly a části hospodářských kruhů. Kromě této podpory využíval stále více dnešními slovy „public relations“, prostřednictvím novin, přednášek, ač jeho texty byly odborné a pro laiky ne vždy srozumitelné. Stal se také jedním z mála ministrů financí, který prosadil nějakou reformu, konkrétně reformu rozpočtových pravidel a daňového systému v roce 1927.

V letech velké hospodářské krize prosazoval snížení zlatého obsahu koruny. „Boj o devalvaci“ nakonec vyhrál, když se vláda rozhodla pro devalvaci v únoru 1934. Engliš se posléze stal guvernérem Národní banky Československé. Mimo devalvace pomohlo oživení československého hospodářství také zřízení Englišem prosazovaného Československého reeskontního a lombardního ústavu, jehož cílem bylo udržení likvidity peněžních ústavů, regulace obchodu se státními půjčkami, dnes bychom řekli operace centrální banky na volném trhu ve prospěch finanční stability.

Englišova práce v národní bance se zaměřila na obnovu peněžního trhu, zároveň střežil nezávislou emisní politiku banky a odmítal poskytovat úvěrovou pomoc státnímu rozpočtu. Za jeho mandátu také centrální banka napomáhala úvěrování podniků exportního průmyslu, které slibovaly brzký návrat investic v hodnotných devizách. V měnové politice se snažil zajistit dostupnost finančních prostředků, především v oblasti úvěrové politiky a úrokových sazeb. Nebyl však nakloněn požadavkům na větší liberálnost v emisní politice centrální banky (tedy inflaci). Naplnil svou koncepci stabilní měny, jež byla životaschopná v četných otřesech, které přinesla třicátá léta.

Ve druhé polovině třicátých let přiměla hrozba válečného střetnutí národní banku spolupracovat s vládou při hledání nových zdrojů pro stoupající zbrojní výdaje, tak například povolovala úvěry pro podniky spjaté se zbrojní výrobou, umožnila peněžním ústavům lombard státních cenných papírů (půjčka obrany státu). Guvernér Engliš inicioval přemístění největší části československých zlatých rezerv na spolehlivější místa u zahraničních bank, což později za války přišlo vhod československé exilové vládě v Londýně.

Karel Engliš nepatřil k oportunistům, odolal lákáním i výhružkám, zůstal mužem zásad i charakteru. Jako jeden z mála ekonomických teoretiků tehdejší doby měl možnost si ověřit platnost svých vědeckých záměrů v praxi.

V nové monografii, jež je výsledkem dlouholetého bádání historika Martina Hlaváče, je představen Karel Engliš, kořeny, ze kterých vzešel, prostředí a osobnosti, jež ho formovaly v průběhu života, názory a činy tohoto teoretického i praktického národohospodáře, politika, univerzitního profesora a vědce. Přeji všem čtenářům knihy, aby jim přinesla bližší poznání Karla Engliše, dosud nedoceněné osobnosti českých a československých národohospodářských dějin.

ING. JIŘÍ RUSNOK,
GUVERNÉR ČESKÉ NÁRODNÍ BANKY

Mistr Evžen Hlavica „soší“ Englišovu bystu, 1930

Předmluva

O osobnostech české ekonomie, které se po roce 1918 podílely na budování Československého státu, má širší veřejnost minimální povědomí. Není se čemu divit, i v učebnicích dějepisu je, vyjma zmínky o prvním ministru financí Aloisi Rašínovi, informací pomálu. S jistotou tam neobjeví jméno Karel Engliš. Pokud o něm někde je zmínka, pak se může mylně domnívat, že se jedná o cizince, který se přistěhoval do našeho státu. Doufám, že tato kniha pomůže ke znovuobjevení ekonoma, který se velkou měrou podílel na vybudování hospodářských základů našeho státu a významným způsobem se zasadil o stabilní československou měnu, kterou nám ve své době záviděli i v zahraničí.

Dnes je Karel Engliš znám spíše v akademickém prostředí, kde se s ním studenti mohou setkat v rámci přednášek z hospodářských dějin, ekonomických teorií na našem území. Do jisté míry za to může režim po roce 1948, který se snažil vymazat čelní představitele meziválečného Československa z obecného povědomí, což se v případě Karla Engliše téměř zdařilo. Ostatně nazírání na ekonomii jinak než skrze marxismus nebylo tehdy populární.

Po roce 1989 sice došlo k renesanci bádání o prvorepublikových osobnostech, ale Englišovi se nedostalo takové pozornosti, jaké by si zasloužil. Jeho životní příběh by přitom vydal na strhující román či film. Je to příběh o muži, který se narodil v početné chudé rodině v malé vesničce ve Slezsku, kterému „sudičky“ nadělily mimořádný talent, ale také nezměrnou píli. Z ničeho se vypracoval na význačného ekonomického odborníka na univerzitě v Brně, ale nebyl jen pouhým teoretikem. Nebál se opustit klidnou akademickou půdu teoretizování a vstoupit do veřejného prostoru, kde se snažil v různých funkcích prosadit a hájit své koncepce. Málokdo dnes ví, že Karel Engliš byl mnohonásobným ministrem financí, bez něhož se jeden čas v Československu neobešla žádná vláda. Později se také stal guvernérem Národní banky československé, o jejíž vznik se zasadil. Rašín československou měnu vytvořil a Engliš ji dokázal udržet a stabilizovat.

I. ROD ENGLIŠŮ A HRABYNĚ

Čert nám poslal Engliše.1

(Úryvek písně, kterou zpívali katoličtí odpůrci Petra Payna zvaného Angliš či Engliš)

Předkové Karla Engliše

Příjmení Engliš v českém prostředí není příliš časté. Právě jeho neobvyklost přivedla ve vyšším věku Karla Engliše k tomu, že se začal zabývat historií svého rodu, o kterém měl doposud jen dosti mlhavé představy. „Otázkou, kdo a odkud byl můj děd nebo praděd, jsem se zabýval hodně pozdě, když už mně bylo přes padesát. V mládí jsem si takové otázky nekladl, a proto jsem se ani otce, dokud žil, na to netázal. Zemřel, když mně bylo šestnáct let a jemu 79… Znal jsem jej už jen jako starce. Sbíral a schovával jsem si sice staré listiny, ale ty jsem v mládí nečetl, ani jsem jim neporozuměl. Nyní, kdy mi je 63 let, vidím, že obsahují mnohé cenné údaje.“2

Další podněty pro pátrání po původu přišly během druhé světové války. V této době se u Engliše objevil hlubší zájem o české dějiny, jak sám napsal: „K minulosti se vracíme, když budoucnost už nic neslibuje anebo když přítomnost je smutná.“3Tehdy také vstoupily v platnost protižidovské zákony. Engliš si musel tak jako mnoho jiných obyvatel protektorátu Čechy a Morava opatřit dokumenty o svém původu. Právě v této těžké době „… pojal myšlenku napsati rodinnou kroniku jako základ, na kterém by se dále pokračovalo“.4Díky tomu si dnes můžeme udělat docela přesnou představu o sociálním statusu jeho rodiny.

První zmínka o netypickém příjmení Engliš je z první poloviny 15.století, z období husitských válek. V této době dorazil na území dnešního českého státu cizinec anglického původu. Jmenoval se Petr Payne a byl to mistr oxfordské university, který byl stoupencem učení Jana Viklefa. Během roku 1406 se setkal v Oxfordu s českými studenty, kteří zde měli pořídit opisy Viklefových spisů pro příznivce Husova učení. Později se Payne angažoval ve zprostředkování písemného kontaktu mezi Janem Husem a lollardy, což byli stoupenci a pokračovatelé Viklefova učení. Za své náboženské postoje byl Petr Payne pronásledován a hrozilo mu, že bude postaven i před inkviziční tribunál. Proto raději odešel z ostrovního království a zamířil na kontinent. Tady se nějakou dobu zdržoval v Porýní, až nakonec dorazil v roce 1415 do českého království, aby se blíže seznámil s Husovým učením. V českém království se stal velice brzy známým pro své vynikající řečnické umění a diplomatické nadání. Právě proto někdy bývá označován za „diplomata husitské revoluce“. Pro jeho původ se mu začalo říkat Angliš, což se postupně změnilo na Engliš. Neexistuje samozřejmě žádný doklad o příbuzenství mezi ním a Karlem Englišem, tolik k historii příjmení Engliš v Česku.5

Prvním doloženým předkem Karla Engliše byl Bedřich Engliš. Žil mezi lety 1626 a 1695 v Zátoru u Krnova, kde působil jako rychtář. V 17.století to byla na venkově stále významná funkce, která byla spojovacím článkem mezi vrchností a obyvateli vesnice. Na Moravě a ve Slezsku se stále jednalo o dědičný úřad, který měl převzít nejstarší syn Bedřicha Engliše, Jiří Bedřich Engliš (1658–1693). Tomu se však nechtělo čekat, až mu jeho otec předá svou funkci, a raději si vzal vdovu po rychtáři i s dětmi z Kozlůvek. Prostřednictvím tohoto sňatku se stal také rychtářem v Kozlůvkách.6Rychtářství v Zátoru u Krnova převzal Jiřího mladší bratr Jan Jindřich a jeho rodina si zde tento úřad po

držela až do roku 1850, kdy se poslední rychtář Štěpán Engliš stal starostou. Byl bezdětný a jím tato větev rodu Englišů vymřela.7

Ve druhé polovině 17. století byl rod Englišů společensky na vzestupu. Otec i syn Englišovi zastávali funkci dědičného rychtáře ve dvou vsích ve Slezsku, a patřili tak k místní elitě. Na konci 17. století došlo k zásadní změně v sociálním postavení rodiny Englišů v Kozlůvkách. Tamnímu rychtáři Jiřímu Bedřichovi Englišovi zemřela žena a on se znovu oženil. Podle Karla Engliše musel, protože měl „malé děti“.8Z nového manželství se netěšil příliš dlouho, neboť náhle onemocněl a zemřel. Zemřel mlád a v rodě Englišů představuje v přímé linii výjimku, protože všichni ostatní předkové Karla Engliše se dožili věku přes 60 let.

Ve druhém manželství se Jiřímu narodila dcera Anna, která však během několika týdnů zemřela. Tím bylo definitivně přetrženo pouto mezi dětmi Jiřího Bedřicha Engliše a macechou. Ta se vzápětí znovu vdala a o děti svého zemřelého manžela ztratila zájem. Předčasný skon Jiřího Bedřicha Engliše měl za následek úpadek celého rodu a vedl k poklesu sociálního postavení jeho potomků.9

Jeho jediný syn, který měl stejné jméno jako jeho otec, Jiří Bedřich Engliš (1682–1743) neměl příliš radostné dětství a ani jeho vyhlídky do budoucna nebyly nijak veselé. „Fojtství po svém otci nedědí a musí do světa, do skromnějších poměr, z nichž pak už ani jeho potomci nevybředli, třebas vesměs žili i zemřeli ve slušných venkovských poměrech jako domkáři, hostinští, panští sluhové atd.“10Takto shrnul situaci svého rodu Karel Engliš v rodinné kronice. Jeho předek Jiří Bedřich Engliš ml. nedostal z majetku po svém otci skoro nic a nezbylo mu než si jít hledat své živobytí jinam. Jeho hmotné poměry se zlepšily, když se oženil. Vzal si tak jako jeho otec a děd vdovu. Jmenovala se Marie Halfarová a měla statek v Kravařích u Opavy. Z tohoto manželského svazku vzešlo asi několik dětí, protože jejich syn Martin Engliš, předek Karla Engliše, nepřevzal statek po rodičích, ale musel jít do světa hledat své štěstí.11

Martin Engliš (1718–1784) se ve světě neztratil. Držel se prověřené sňatkové strategie svých předků a i on si namluvil vdovu Marii Šindlerovou v Suchých Lazcích, která vlastnila hospodu. Netypické je v Englišově rodě jméno Martin. Je to dáno podle Karla Engliše asi tím, že jména ostatních jeho předků „… byla zřejmě napodobením jmen vládnoucích knížat krnovských, u nichž převládala“.12Martin měl se svojí manželkou hned šest dětí. Přímý předek Karla Engliše byl však až čtvrtý v pořadí.13

Jmenoval se František Engliš (1753–1835) a stejně jako jeho předkové i on se musel poohlédnout po živobytí. Na rozdíl od nich si nevzal vdovu, ale dceru zahradníka z Přerovce, Veroniku Kobelovu. S ní měl pět dětí.14Také porušil rodinnou tradici svých předků, že se nestěhoval jinam, ale usadil se ve své rodné vsi, kde se stal domkářem15a pracoval jako sluha u pána z Kravař. Svou práci zastával asi velice dobře, protože později je v různých dokumentech uváděn jako velkodomkář. O jeho hospodářském a sociálním vzestupu svědčí i to, že svého nejmladšího syna Antonína poslal na studia.

Naneštěstí dědeček Karla Engliše nebyl nejstarším ani nejmladším synem svých rodičů. Jmenoval se Karel Vincenc Engliš (1783–1843) a během napoleonských válek musel sloužit v armádě. Na vojně byl necelé dva roky. Potom mu otec koupil usedlost, aby se stal „daň platícím držitelem půdy“ a nemusel sloužit v armádě celých čtrnáct let. Když se vrátil Karel Vincenc Engliš z vojny, oženil se. Po vzoru svých předků si vzal vdovu po hostinském v Suchých Lazcích. Sňatkem získal docela slušné věno v podobě hospody, která byla po celý život jeho zdrojem obživy. Se svou manželkou Marianou měl čtyři děti.16Otec Karla Engliše Antonín bohužel také nepatřil k nejstarším synům. Byl druhorozený a musel si tedy najít vlastní způsob obživy.

Důležité je zmínit se o některých významných příbuzných Karla Engliše. Jak jsem již uvedl v předchozím odstavci, mladší bratr Karla Vincence Engliše Antonín,17šel na studia a to mu pomohlo k získání lepšího sociálního statusu ve společnosti. Stal se totiž purkrabím ve Velkém Klokočově u pána Čejky z Badenfeldu. Jeho hospodářský a sociální vzestup pomohl v kariéře i jeho potomkům, tedy bratrancům otce Karla Engliše. Ze vzestupu Antonína Engliše nejvíce vytěžili především jeho dva synové Vincenc a Rudolf Engliš. První z nich byl po 27 let správcem hospodářství v Okoczymě v Polsku (Haliči).

Ve svém testamentu pamatoval i na svého nevlastního synovce, tj. Karla Engliše, kterému odkázal 300 zl. Ten vzpomínal, že ještě jako dítě chodil s otcem svého nevlastního strýce navštěvovat. „Ke stáří byl duševně churav, zádumčivý… přikryt dekou a nemluvil. Úmrtní list praví, že zemřel na měknutí mozku.“18Karlu Englišovi bylo v době jeho smrti deset let a jeho otec počítal s tím, že po něm dostane jejich rodina hospodu. To se však nikdy nestalo. V době gymnaziálních studií v Opavě navštěvoval Karel Engliš jeho manželku, svou nevlastní tetičku. „Stále povzdychovala a stěžovala si na nervy. Uměla jen polsky a německy. Mluvil jsem s ní německy, tj. podle pokroku ve škole jsem si napřed složil větu, kterou jsem pak pronesl. Ještě dnes se pamatuji, jak mi bylo trapné, když jsem si spletl ,Uhr‘ a ,Stunde‘. Teta Josefina mi dala vždy bábovku (musila mít stále napečenou, neohlašoval jsem svých návštěv) a výborný čaj s pomerančovým řezem, při odchodu mi dala v papírku zabalenou zlatku…“19

Druhým nevlastním strýcem Karla Engliše, který měl udělat „závratnou“ kariéru, byl Rudolf. Byl jedním z dvojčat a vystudoval práva. Postupně se vypracoval až na prezidenta krajského soudu v Chebu. Tuto funkci vykonával plných 40 let. V rodině se o něm říkalo, že je „velké zvíře“. Během svých studií na českém gymnáziu v Opavě mu musel Karel Engliš na příkaz otce posílat svá vysvědčení. Od strýce dostal potom pochvalný dopis a „zelenou pětku“, tj. pět zlatých. Dával také různé „cenné rady“ svému synovci. „Když mne na gymnasiu začli  psáti Engliš namístě dřívějšího Englisch (křestní list od faráře Böhma zní Engliš), velmi se dopálil na ,mladočechy‘ a radil mi, abych přestoupil na německé gymnasium, což jsem neučinil.“20Když bylo Karlu Englišovi sedmnáct let, jeho strýc zemřel a odkázal mu 200 zl. Mnohem později se setkal v Praze s radou obchodního soudu Wolfem, který byl u jeho strýce auskultantem.21Vyprávěl mladému Englišovi, že „strýc byl zatvrzelý mládenec, a když k němu chodili mladí auskultatnti představovati se, byla první otázka: ,Jste svobodný, nebo ženatý?‘ to bylo sice samozřejmé, protože který pak auskultant je ženatý?, ale nicméně byla to nástupní formule. Když řekl auskultant, že je svobodný, následovalo: ,To je dobře. Nežeňte se. Člověk vyživí vždy spíše dvě nemanželské nežli jedno manželské dítě.‘ Měl rád společnost a zajišťoval si ji tak, že auskultanta prostě v kanceláři zamknul, aby mu neutekl, musil s ním večer do hostince. Horší však bylo, že za něj nezaplatil večeři.“22Tato vzpomínka dobře vykresluje povahu Englišova strýce, který ač bohatý, nerad pouštěl nějakou zlatku svému příbuzenstvu a finančně nijak významně nepomohl ani svému synovci během jeho středoškolských studií.

Všichni známí předkové Karla Engliše prožili až na drobné výjimky převážnou část svého života na venkově ve Slezsku. „Žádný z nich nebyl veličinou přesahující významem obec, v níž žil, zato byl jejich význam v těchto obcích vždy nadprůměrný, někdy značný. Právě nejstarší předkové mají ve svých obcích postavení vynikající, jsou fojty, rychtáři. Mají funkci veřejnou, která byla spojena i se značným majetkem,“ zhodnotil po letech Engliš sociální postavení svého rodu.23Vrcholný okamžik v sociálním postavení rodu nastal v 17. století, kdy Bedřich Engliš a jeho syn Jiří Bedřich Engliš zastávali funkci rychtáře ve dvou obcích. Předčasný skon Jiřího Bedřicha Engliše znamenal v jeho přímé linii úpadek v sociálním postavení rodu, který přestal patřit mezi místní elity. Další potomci se živili už jen jako hostinští nebo řemeslníci. Důležitým faktorem, který ovlivnil sociální postavení rodu, bylo i to, že přímí předci Karla Engliše byli zpravidla mladšími syny a nemohli převzít hospodářství po svých otcích a museli si vybudovat svou existenci vždy od začátku. Jak s oblibou říkával Karel Engliš: „Nemohli zpohodlnět.“24Díky tomuto svému hendikepu se museli stěhovat ze své rodné obce, aby si nalezli živobytí. To do jisté míry ovlivnilo i jejich sňatkovou strategii. Převážná většina Englišových předků se oženila s vdovami, díky nimž získali slušné hospodářství.

Zajímavé je i to, že většina mužských předků Karla Engliše se dožila na tehdejší poměry vysokého věku, průměrně 65 let.25Jedinou výjimkou byl již zmíněný Jiří Bedřich Engliš, který zemřel náhle v pouhých 36 letech. Karel Engliš také pátral po náboženství a národnosti svých předků. Zjistil, že všichni jeho předkové byli katolíky, a to znamená, že „nepřišli do Zátoru s braniborským knížecím domem z Německa…“26

S národností Englišových předků je to daleko komplikovanější. Národní uvědomění nebylo na venkově ve Slezsku v 19. století příliš silné, a proto je dosti problematické přesně určit i národnost jednotlivých předků Karla Engliše. Jistotu máme snad jen u Englišova otce a děda, kteří si hlásili k českému živlu ve Slezsku. Sám autor rodinné kroniky Englišova rodu zhodnotil národnostní otázku svých předků následovně: „Je to rod venkovský od sta let a jistě se národnostně neodkloňuje od svého prostředí. Jinak ti, kdož studovali na středních nebo vysokých školách a odešli do měst. Stali se Němci, třebas jejich otcové byli Čechy. […] Ale ti, kdož se na venkově zrodili, na venkově žili a umřeli, ti žili se svým prostředím, a bylo-li toto prostředí české, byli Čechy, lépe mluvili česky…“27

Rodiče a sourozenci

Karel Engliš se narodil 17. srpna 1880 v Hrabyni u Opavy jako desáté dítě vesnického řezníka. V literatuře i na různých internetových stránkách se velmi často uvádí, že byl „jen“ devátým dítětem.28Je to však dlouho tradovaný omyl, který se udržel dodnes. Vznikl pravděpodobně s napsáním životopisu Karla Engliše z pera Jaroslava Kolaříka, který vyšel ve druhé polovině třicátých let minulého století. V něm autor uvádí, že „... Engliš byl devátým (nejmladším) potomkem Antonína Engliše“.29Kolařík sice konzultoval svou práci s Karlem Englišem, ale ani on v té době netušil, že měl o jednoho sourozence víc. Zjistil to až později při psaní svých dvou prací Hrabyň mého mládí a Rodinná kronika, kdy provedl důkladný badatelský výzkum svého rodu. První z jeho prací poprvé vyšla až v roce 1999 a druhá existuje jen ve strojopisné podobě v majetku potomků Karla Engliše.

Když se Karel Engliš narodil, bylo jeho otci už 63 let. Antonín Engliš se narodil roku 1818 v Suchých Lazcích v rodině místního hostinského. O jeho mládí se nám nedochovalo příliš zpráv. „O dětství svého otce nevím ničeho, až na to, že při štípání loučí si vyrazil oko (pravé) a byl po celý život na jedno oko slepý,“ vzpomínal po letech jeho syn.30Právě pro své zranění z dětství se vyhnul vojenské službě. Podobně jako předešlí předci Englišova rodu nebyl nejstarším synem, který dědil živnost po otci. Hospodu zdědil jeho starší bratr Kašpar a Antonína dal jeho otec vyučit řeznickému řemeslu v nedaleké Opavě. „Proč si zvolil nebo proč pro něj určili právě řeznictví, nevím,“ napsal Karel Engliš. Jistou roli jistě sehrálo i to, že jeho otec byl „… statné tělesné konstituce, prostřední výšky, což toto těžké řemeslo umožňovalo, a pak snad, že pocházel z hospody, v níž bývalo hostinství a řeznictví spojeno“.31

V době učednických let Englišova otce žilo v Opavě více obyvatel, kteří se hlásili k německé národnosti. Také Antonín Engliš se musel naučit německému jazyku, pokud se zde chtěl prosadit. „… německy mluvil dialektem opavským. Se mnou nikdy německy nemluvil a nikdy se ani neuvažovalo o tom, abych šel do německého gymnázia. I moje matka mluvila německy (byla v Opavě zrozena). Rodiče mluvili někdy

německy mezi sebou, aby děti nerozuměly, s námi nikdy,“ vzpomínal ve svých pamětech jejich syn.32

Řeznickému řemeslu se Antonín Engliš vyučil roku 1840, kdy získal mistrovský list. Zpočátku pracoval jako tovaryš u jednoho místního řezníka, ale to ho příliš neuspokojovalo, protože si chtěl otevřít samostatnou živnost. Jednou z tehdejších cechovních podmínek samostatného provozování řemesla bylo i to, že uchazeč musel mít ženu z manželského lože. Antonínu nezbývalo než si nalézt vhodnou nevěstu. Našel ji velice rychle – ve stejném roce, kdy získal mistrovský list, se stihl i oženit. Vzal si za manželku Konstancii Žiakovou, dceru soukeníka. Její rodiče už zemřeli a ona žila u svého strýce pensionovaného faráře a děkana v jedné osobě. Bydlela v Opavě ve stejném domě, ve kterém nalezl ubytování Antonín Engliš. Konstancie byla starší o šest let, ale to nebylo na překážku. Ostatně starší ženy si brali i předci Antonína Engliše, aby si zajistili lepší živobytí, a ani on tedy nebyl výjimkou. Od sňatku si sliboval, že získá především slušné věno, jež mu pomůže zaplatit řeznický krám, který si v této době také pořídil. „Na jaře 1840 si už ,přichystali‘ svatební smlouvu, podle níž Konstancie slibovala ženichovi, že jej vezme za spoluvlastníka domu č. 344. v Opavě (musila jej udržovati v domnění, že je její nebo že jej dostane) a ženich sliboval nevěstě obdobou účast na svém řeznickém krámě.“33Jejich plánu však zasadil těžkou ránou strýc nevěsty, který odmítl svatební smlouvu schválit. Při té příležitosti vyšlo také najevo, že dům nepatří nevěstě, ale jejímu strýci, který byl pouze ochoten darovat jí 400 zl. konvenční měny. Nikoli však v hotovosti, nýbrž na jeho domě a úroky si ponechal doživotně k užívání. K podílu na jeho majetku se Englišova rodina dostala až po jeho smrti roku 1857. Antonín Engliš nezískal z ekonomického hlediska svým sňatkem skoro nic a záhy mu přibyly starosti o obživu rodiny.34

O vzájemném vztahu manželů Englišových nemáme v podstatě žádné informace. Víme jen, že rodina bydlela tři roky v Opavě, kde Englišův otec provozoval svou živnost, a potom se odstěhovala do Hrabyně. Proč tak náhle opustil Antonín Engliš Opavu a přestěhoval se zpátky na venkov, vysvětluje Karel Engliš ve svých pamětech: „Zdá se, že byl sňatkem hospodářsky zklamán, řeznický krám neměl zaplacený, tísnily jej dluhy a příliš záhy rodinné náklady a věno nedostal s manželkou žádné. Nemohl krám udržet, a proto jej prodal, nemaje pak krámu, který stál v městě mnoho peněz.“35Při výběru Hrabyně sehrál určitou roli i fakt, že v ní otcův bratr Kašpar vlastnil hospodu.36

Do Hrabyně se stěhovali manželé Englišovi se dvěma zcela malými dětmi. Finanční situace rodiny nebyla vůbec dobrá. Karel Engliš vzpomíná, že jeho otec charakterizoval po letech svou zoufalou finanční situaci slovy: „Měl jsem ještě méně nežli nic, protože jsem měl dluhy.“37Jediným majetkem rodiny bylo pár kusů nábytku, řeznické náčiní a naděje na lepší živobytí. V Hrabyni si Englišova rodina koupila domek s číslem 77 za 650 zl. konv. m.,38ale nebyla schopna si ho udržet a musela ho se ztrátou 50 zl. konv. m. prodat. Později domek znovu zakoupila společně s Žídkovými na tzv. ideální polovice. V praxi to znamenalo, že byl dům rozdělen na dvě půlky, ale některé jeho části využívaly obě rodiny společně (např. studnu).

V roce 1866 ve věku 54 let zemřela manželka Antonína Engliše Konstancie. Manželé spolu měli celkem sedm dětí,39z toho už jen tři byly naživu, synové Antonín Ferdinand, Julius Filip a dcera Konstancie. Ve svých pamětech se Karel Engliš zmiňuje pouze okrajově o svých nevlastních sourozencích. Příčinu jeho malé pozornosti je třeba hledat ve velkém věkovém rozdílu. První dva jmenovaní zemřeli, když byl ještě Engliš poměrně malý, a proto se nestihlo mezi nimi vytvořit silnější citové pouto. Nejvýznamnější z nich byl Antonín Ferdinand Engliš, kterého jeho otec poslal na studia.40Vystudoval teologickou fakultu v Olomouci, kde získal titul doktora. Jeho diplom se dodnes nachází v majetku potomků Karla Engliše. Potom působil jako farář v Renotách a později především v Lukově, kde měl i malé hospodářství. Tady ho navštěvoval malý Karel Engliš s rodiči. Antonín Ferdinand se vždy zajímal o školní prospěch svého mladšího bratra a asi ovlivnil i hluboce věřící Englišovu matku,41která chtěla, aby její syn také studoval a stal se farářem. Další nevlastní bratr Julius Filip byl „hrbatý a po neúspěšných studiích a nezdařené hospodářské praxi…“ působil jako šafář na hospodářství svého bratra. Také sestra Konstancie našla uplatnění na faře v Lukově, kde pracovala jako hospodyně.42

Důležitým mezníkem v životě Englišových nevlastních sourozenců byl rok 1892, kdy zemřel dr. Antonín Ferdinand Engliš a oba jeho sourozenci přišli o živobytí na faře v Loukově. Přestěhovali se zpátky do Hrabyně, kde zpočátku bydleli v domku svého otce. Karel Engliš si jich moc neužil, protože v této době už studoval na gymnáziu v Opavě. Julius Filip Engliš si otevřel v Hrabyni obchod se smíšeným zbožím. Také se oženil, ale rok po svatbě zemřel. Zanechal po sobě jediného potomka, syna Antonína. Jeho sestra se rovněž dala na podnikání. Otevřela si obchod se střižným zbožím. Bohužel brzy musela kvůli dluhům své podnikání ukončit. Živila se potom jako kuchařka u děkana Barduckého v Odrách. Engliš vzpomíná, že byla velice tlustá, protože trpěla vodnatelností. Následkům tohoto onemocnění později podlehla.43

V roce smrti své první ženy málem zemřel i Antonín Engliš. Když byl zrovna na cestách za prací, nakazil se tyfem. Karel Engliš vzpomínal, že jeho otce zachránili dosti netradičním postupem místní vesničané, kteří ho „celého zakopali do hnoje a dali mu pít kořalku s česnekem“.44Buď byla tato metoda účinná, nebo byl organizmus nemocného velmi odolný, protože Antonín Engliš se zcela uzdravil. Zůstal však sám na výchovu svých tří dětí, ač jeho nejstarší syn Antonín Ferdinand už studoval v Olomouci, zbylí dva potomci byli poměrně mladí, Juliovi bylo šestnáct let a Konstancii třináct let. Antonín Engliš se musel věnovat řemeslu, aby uživil rodinu, a pro svou domácnost potřeboval nutně hospodyni. Možná i to byl jeden z důvodů, proč se po roce od smrti své první ženy znovu oženil. Zdá se, že minimální roli v jeho rozhodování hrála otázka věna, protože jeho vyvolená přinesla do manželství snad jen pozemek o rozloze 1 ha v blízkosti Hrabyně. Antonín Engliš si za manželku vzal Marii Koukolovou. V den svatebního obřadu mu bylo 50 let a jeho ženě 26 let. Věkový rozdíl mezi manžely činil 24 let. Zajímavostí je, že je oddával čerstvě vysvěcený ženichův syn Antonín Ferdinand Engliš.

Marie Koukolová se narodila roku 1841 jako prostřední z pěti dětí opavského zámečníka. Její otec byl velice zručný a zhotovoval mnoho praktických i méně použitelných předmětů do domácnosti. „Dodnes mám kovovou naběračku a koflík, které zhotovil. Měli jsme doma od něho ,kukuk‘,“ napsal do rodinné kroniky Karel Engliš.45Možná právě díky svému umu se později stal finančním strážníkem v Opavě. Tam jeho nestarší dcera chodila do školy, a proto uměla velice slušně mluvit německy. Naučila se i používat švabach. Přesto vždy zůstala Češkou, jak ve svých vzpomínkách na rodinu zdůrazňuje její syn Karel Engliš. Otázka příslušnosti k české národnosti hrála v rodině Englišů zásadní roli. Všem dětem bylo zdůrazňováno, že jsou Češi. „Matka mi často připomínala, abych nezapomenul, že dědeček byl Čech z Čáslavi, a abych zůstal dobrým katolíkem,“ vzpomínal Karel Engliš.46

Rodina Koukolova neměla peněz na rozdávání, a proto musela Englišova matka velice brzy začít pracovat, aby vylepšila rodinný rozpočet. Nejdříve vykonávala pomocné práce na „štrece“, tj. na stavbě železniční trati Opava–Svinov, a od šestnácti pracovala jako služka, kuchařka nebo vychovatelka dětí ze zámožnějších rodin. Když dosáhla věku šestnácti let, byla jí vystavena okresním hejtmanem v Opavě tzv. služební knížka, ve které se zachoval popis jejího vzhledu: „Postavy malé, tvář kulatá, oči hnědé, obočí hnědé, nos obyčejný, taktéž ústa, vlasy hnědé, zuby dobré (měla zdravé zuby do pozdního věku, říkala, že má zuby jak ,pačerky‘ – růženec).“47Ve svých zaměstnáních si vedla velmi dobře, protože v její služební knížce se zachovalo hodnocení: „Věrná, obratná, velmi pilná, velmi mravná.“48Někdy kolem roku 1865 začala pomáhat rodičům v jejich obchodě se smíšeným zbožím ve Štítině, která leží nedaleko Opavy. Tady se poznala s Antonínem Englišem, který sem chodíval nakupovat. 17 dní po svatbě jí její manžel zapsal do služební knížky následující hodnotící zápis: „Poslední služba u Antonína Engliše, velmi dobře přijatá.“49

Rok po svatbě se manželům narodila dcera Marie. „Byla světlovlasá, prostřední postavy, velikých šedivých očí velmi inteligentní, živá a temperamentní. Zpívala na choru, patřila ku přední omladině v Hrabyni, a kdykoliv se něco pořádalo, jako oslavy apod., byla první při tom,“ napsal její mladší bratr.50V mládí neměla o nápadníky nouzi, ale z většiny námluv sešlo hlavně pro její malé věno. Marie měla sice dostat po smrti strýce Vincence hospodu v Suchých Lazcích, ale ten v pomatenosti změnil testament a neteři odkázal pouze 500 zl. Nakonec si vzala Antonína Smolku, majitele harendy, tj. malé hospody v nedaleké Štítině, kam se potom odstěhovala. Vztahy mezi ní a jejím mladším bratrem byly velice dobré, ač byl mezi nimi poměrně velký věkový rozdíl, dvanáct let. Marie také pomáhala své matce v péči o mladší potomky. „Moc se o mne pečovala,“ můžeme se dočíst ve vzpomínkách Karla Engliše. „Často na mne žalovala, že běhám s Arnoštem Chamrádem a ten, že mne kazí. Hořkla mi při kázání otcově večeře v ústech.“Malý Engliš si to však nechtěl nechat líbit a vymyslel pomstu. „Jednou jsem utekl do pokojíčku večer při takovém kázaní, spal jsem tam s Maryčkou, postavil jsem si židli ku dveřím, vystoupil na ni a čekal, až přišla. Jednou rukou jsem jí zavěsil na krk a druhou jsem jí bil. Myslím, že se smála tomu nápadu.“51Když po svém sňatku bydlela Marie ve Štítině, tak ji tam chodil Engliš s matkou navštěvovat. Také během svých gymnaziálních studií, se při cestě domů zastavil Engliš u své sestry, která ho: „… přijala radostně a uhostila. Zpravidla mě [Englišovi] dala do kapsy zlatník. O prázdninách, jak byla bída, šel jsem na Štítinu a bylo zas dobře.“52Marie byla dobrá hospodyně a podařilo se jí hospůdku rozšířit a povznést. Plánovala další zvelebování svého hospodářství, ale onemocněla tyfem. Místní ranhojič si myslel, že má zápal plic, a nasadil špatnou léčbu. Když dorazil doktor z Opavy, bylo už pozdě a Marie ve věku 35 let zemřela. „Třetí den byl pohřeb, byla v rakvi úplně černá a scvrklá, pod rakví byl v míse chlor,“ vyjádřil své pocity po letech její bratr.53

Dalším potomkem manželů Englišových byla opět dcera, která se narodila přesně deset let po sňatku. Dostala jméno Anna. V dospělosti měla: „… překrásné dlouhé vlasy, mohla se do nich celá obléci, sahaly jí až na paty. Měla krásný silný hlas, až do stáří.“54K této sestře vázal Karla Engliše daleko bližší citový vztah. „Byla mně věkem blízko, a proto jsme spolu prožili celé mládí a dětství. Hráli jsme si pod stolem, kolébala mne, a učila mluvit a všemu. (…) Sestra uměla pěkně kreslit ,panáčky‘ a vystřihovat z papíru pokoje, šít šaty na panenky. Hrál jsem si s ní a žebral pro své otrhané pány staré šaty. V zimě dělala ze sněhu krásné sněhuláky,“ charakterizoval svou setru Karel Engliš.55Anna byla nesporně velice talentovaná dívka, která se velice dobře učila. „Nemohl jsem se jí rovnat,“ napsal později. Bohužel Anna nemohla dále studovat, protože rodina neměla peníze a u dívek nebylo zvykem je dát na další studia. Provdala se za Adolfa Liku z Háje, který pracoval ve Vítkovicích. Celý život prožila v Hrabyni, kde žila i se svým manželem, v rodinném domku se svými rodiči, o které se starala. „Obětovala se pro staré rodiče a starou matku. Když se sestra Marie vdala a já byl na studiích, musela mnoho pracovati.“ Celý život žila velice skromně a tvrdě pracovala. Měla ráda: „... přírodu, pole, zahradu, volnost, slunce a hvězdy, květy a plody, byla celou duší venkovankou.“ Za druhé světové války shořel její dům i s veškerým majetkem a její celoživotní úspory přešly na vázaný vklad, se kterým nemohla disponovat. Jen díky podpoře Karla Engliše a jeho rodiny v roce 1957 nezemřela v úplné chudobě.56

Po skončení války především nejstarší Englišova dcera Vlasta s dětmi strávili mnoho chvil, kde se podíleli na obnově domku. Její syn František Plhoň svou pratetu Annu tak mohl jako malý kluk trochu poznat. Po mnoha letech vzpomínal na svou pratetičku takto: „Tetička byla skutečně hodně inteligentní a uměla se bavit o všem. Byla už hodně nemocná a hodně nahrbená od toho, jak nosila těžké nůše se senem (...) a byla přes popruh kolem ramen zapřažená do ,vuzku‘, tedy čtyřkolového vozíku, ve kterém měla nářadí nebo trávu pro králíky...“ Měla mimořádně silný hlas, a když se s někým dostala do sporu, třebas se jednalo o rodinného příslušníka, postavila se na zápraží svého domku a „… začala silným hlasem volat, že toho či onoho proklíná (...) přičemž měla v ruce svoji hůl při této ,činnosti‘ vztyčenou vzhůru k nebi“, napsal v jednom z mnoha emailů autorovi této práce Englišův vnuk František Plhoň.57

Posledním potomkem Antonína a Marie Englišových byl syn Karel. Narodil se asi nečekaně, protože oba jeho rodiče už byli ve vyšším věku. Matce bylo 39 let a otci 63 let. Nikdo asi nepředpokládal, že právě nejmladšího z rodu Englišů čeká závratná kariéra a on se významně zapíše do české historie.

Hrabyně Englišova mládí

Slezská vesnička Hrabyně má v životě Karla Engliše zásadní místo. Dalo by se říci, že byla pevným bodem v jeho životě. Zde prožil své šťastné dětství a také neradostné stáří. V dospělosti si zde vybudoval letní sídlo, kde trávil s rodinou dovolené, pracoval tu na svých vědeckých spisech a přijímal i různé „oficiální“ návštěvy. Tím se zásadním způsobem lišil od tehdejších čelných představitelů československého státu, kteří trávili dovolené spíše v zahraničí. V meziválečném Československu bylo obecně známo, že pokud se někdo chtěl s Englišem poradit o nějakých hospodářských či finančních věcech a nenalezl ho v úřadě, protože měl dovolenu, tak si mohl být skoro 100% jist, že ho nalezne v Hrabyni. „Rád bych slyšel názor nám blízkého finančního odborníka. Nejlepší byl dr. Karel Engliš, tehdy guvernér Národní banky a stálý spolupracovník Lidových novin i autor firmy Borový. Stránský souhlasil, spojil se telefonicky s Englišem, trávícím dovolenou ve svém rodišti Hrabyni ve Slezsku, smluvil schůzku a vydali jsme se na cestu,“58vzpomíná na cestu do Hrabyně ve svých pamětech Julius Firt.

Důkazem silné citové vazby Karla Engliše k rodné obci jsou jeho vzpomínky soustředěné v souboru nazvaném Hrabyň mého mládí. Psal je v těžké době za druhé světové války, kdy nemohl Hrabyni navštěvovat. Motivy, které ho vedly k sepsání pamětí, osvětlil v jejich předmluvě: „Bylo mi po Hrabyni tak nesmírně teskno. Vzpomínal jsem tedy na Hrabyň a na všecko, co jsem tam od mládí zažil. Začal jsem tyto vzpomínky psát a přitom jsem prožíval a zapomenul na celý svět okolo; byl jsem v těch vzpomínkách tak šťasten.“59

Jak vypadalo prostředí, ve kterém vyrůstal Karel Engliš? Obec Hrabyně se nachází zhruba v polovině cesty mezi městy Opavou a Ostravou. Od Opavy je vzdálená přibližně 13 km a asi 21 km od centra Ostravy. Leží na Polomské plošině, která je součástí Vítkovské vrchoviny, jež náleží do celku Nízkého Jeseníku. Nadmořská výška obce je 385 m. Za velmi dobrého počasí lze spatřit směrem na jihovýchod Beskydy s Lysou horou. Směrem na západ zase Jeseníky s Pradědem. Východně od obce se rozprostírá město Ostrava a na severu je výhled na Hlučínsko a Polsko.60Mnohem poetičtěji popsal polohu a okolí své rodné obce Hrabyně Karel Engliš v první sloce své básně nesoucí stejný název:

Na kopcích Hrabyň věnčená bory,

dívá se v dálku do kraje, v nivy

na Lysou, Praděd, vzdálené hory,

k Opavě, k Modré61pohled je snivý.62

Mohlo by se zdát, že v okolí obce Hrabyně není mnoho přírodních krás. Když však pojedeme např. autobusem z Ostravy do Hrabyně, zjistíme pravý opak. Obec je obklopena poli, které uzavírá prstenec dubo-bukových a jedlo-bukových lesů. Mnohem poetičtěji to vyjádřil hrabyňský rodák Jáchym Blechta, vlastním jménem Antonín Ráb, ve svém románu Dary života, který je zasazen do někdejší Hrabyně a jejího okolí před první světovou válkou. „Vánky vály, louky hýřily v květech a motýlích. Brouci, luční koníci a drobnější hmyz byli přesvědčeni, že jsou pány vesmíru. Cvrčci táhli své písničky až na vysoké ,e‘. Na mezích se vyhřívaly mladé koroptve, obilí zrálo a lesy šuměly mírem.“63Při návštěvě Hrabyně dnes výletník na první pohled při procházce okolí pozná, že obec vypadá odlišně a kolem ní už nejsou hluboké lesy, tak jako na konci 19. století. Obec Hrabyně byla za druhé světové války značně poničena a krajina je poznamenána činností člověka. Ale ani dnes nemusí odcházet návštěvník zklamán, neboť obec a okolí mají stále své kouzlo, kterým byli fascinováni tehdejší výletníci z města. Při čtení Blechtova románu vzniká dojem vesnické idyly, kde má vše svůj neměnný řád již mnoho let. Podobné pocity vznikají i při čtení Englišovy Hrabyně mého mládí. Právě tato silně zakořeněná představa „vesnické idyly“ ve spojení s romantickou přírodou byla pravděpodobně hlavním motivem Englišových častých tamějších pobytů.64

Kdy vznikla obec Hrabyně, není přesně zjištěno. První písemný je až z roku 1377. Za vlády císaře Josefa II. byla povýšena na městys s právem šesti výročních trhů. Takové právo neměla v této době ani Opava. Díky této výsadě se Hrabyně postupně stala v 19. století po Opavě dru-hým obchodním centrem opavského Slezska. Na trzích se zde prodávalo vše, co lidé potřebovali pro svůj každodenní život, jako např. zemědělské nástroje a plodiny, domácí zvířata, tkalcovské výrobky apod. Bylo zde dobrým zvykem zapít uzavřené obchody ve dvou místních hospodách. Právě trhy přispěly k jisté ekonomické prosperitě této oblasti. Došlo k rozvoji řemesel a proslulým se stalo zejména tkalcovství. V této době byla také založena osada Josefovice, která je dnes součástí Hrabyně. Od roku 1832 do první světové války byla obec vlastněna řádem německých rytířů.65

Kolem roku 1890 měla obec 122 domů, žilo v ní 658 obyvatel hlásících se k české národnosti. Dále v ní byla i německá menšina. Jednalo se zhruba o 25 obyvatel.66 V této době ležela Hrabyně na říšské silnici mezi Opavou a Ostravou. Do Opavy to bylo 13 km a do Ostravy 18 km. Karel Engliš vzpomínal, že mu cesta z Opavy do Hrabyně trvala pěšky necelé čtyři hodiny.67Severně od obce vede železniční trať. „Z Hrabyně se chodilo na železnici do Štítiny (vzdálenější) nebo do Háje. Ze Štítiny do Opavy stál lístek 10 krejcarů, z Háje 20 kr. Do Háje to bylo o čtvrt hodiny blíže, ale 10 kr. rozdíl byly velké peníze.“68

Hrabyně byla také poutním místem spojeným s uctíváním mariánského kultu. Ke vzniku tohoto poutního místa se váže pověst. Podle ní projížděl místem zvaným Hrabín sedlák Hruška z Plesné. Vezl těžký náklad a nemohl s ním překonat kopec. Ve voze spal zrovna jeho syn. Sedlák ve vzteku, že nemůže kopec překonat, syna shodil z vozu. Bohužel tak nešťastně, že ho zabil. Poté co si uvědomil, jaký hrůzný čin spáchal, se dal na cestu pokání a vydal se hledat odpuštění do Říma. Když se vrátil, nechal zbudovat na místě, kde zemřel jeho syn, kapli a na vrchu Hrabín se usadil i se svou ženou. Podle pověsti to byli první obyvatelé tohoto místa. Zpráva o postavení kapličky se rozšířila po celém okolí, a tak se Hrabyně stala poutním místem.69

Dominantu obce tvoří barokní kostel Nanebevzetí Panny Marie z roku 1765 a pro většinu návštěvníků sloužil také jako orientační bod, jak to popsal ve své básni Petr Bezruč:

Dávno je tomu, tenkrát jsem býval

hezounký hoch – po cestě jsem zpíval

korouhev napřed, za ruku otec

vedl mě dolem a vedl mě horem,

vedl mě poli a vedl mě borem,

až přišla Hrabyň, vysoká Hrabyň,

mohutný kostel s Marií Pannou,

poutníkům žehnal pan farář Böhm.70

Slovní spojení „vysoká Hrabyň“ vyvolává dodnes u většiny lidí představu, že se obec nachází na vysokém kopci. Ale záleží na tom, odkud do Hrabyně návštěvník přijde. Dnes většina návštěvníků přijíždí směrem od Ostravy, kde se jim bude zdát, že obec leží spíše na místě vyvýšeném oproti okolnímu terénu. Pokud se však vydají pěšky do Hrabyně, tak jako dříve od Opavy nebo od vlaku z nedalekého Háje, tak velmi brzy poznají význam slov v Bezručově básni „vysoká Hrabyň“. Z této strany je značné převýšení. Jinou představu hrabyňské dominanty měl Karel Engliš, který se na rozdíl od Bezruče nemusel trmácet z daleka.

Na věži štíhlé hlaholí zvony,

poutníky zvou sem, muže i děvy.

Procesí všude vidět na hony,

korouhve s lidem, slyšet je zpěvy.71

Hrabyňské poutě se konaly za Englišova života vždy dvakrát do roka, a to 15. srpna a v září na svátek Panny Marie.72Místní tehdy říkali velká a malá pouť. Pro Hrabyni to byl vždy svátek a Engliš příliš nepřehání, když píše v jedné sloce své básně:

Tak lidu Slezska Hrabyň je svatá,

zde se vždy schází národ, když v tísni,

s veškerým snažením Hrabyň je spjatá,

které jde vždy za zbožnou písní.73

Ještě koncem 19. století v době Englišova mládí byly hrabyňské poutě vyhlášené široko daleko. Během nich se klidná obec žijící stereotypním životem proměnila v rušné živé městečko. Do Hrabyně přicházeli lidé jak z blízkého okolí, tak i z větší dálky, jak napsal slezský rodák Petr Bezruč.

Byli tu z Modré a byli tu z Polské,

byli od Váhu a my od Těšína,

nabit byl kostel, sladkými zory

hleděla na nás Hrabynská Panna,

a před ní kázal pan farář Böhm.74

Obec Hrabyně je v životě Karla Engliše jistým fenoménem. Jen na málokterou osobnost našich dějin mělo tak zásadní vliv prostředí, které formovalo jeho osobnost, ovlivnilo do jisté míry jeho budoucí postoje a názory a sloužilo nepochybně i jako zdroj inspirace při jeho vědecké práci. Také stanovilo jisté limity v jeho společenském vystupování a životních prioritách. Když později Engliš zastával významné funkce ve státním aparátu, jezdíval sem odpočívat od únavného politického hašteření a mediálního tlaku. Tato nemněná vesnická idyla s romantickým okolím měla jistě blahodárné účinky na jeho duševní zdraví.

Pohled na Hrabyň od lipové aleje

Procesí poutníků k Panně Marii Hrabyňské

Hrabyňská pouť

Místní školní rada v Hrabyni

(vpravo stojící muž je Antonín Engliš, otec Karla Engliše)

Hrabyňská „elita

Dědeček Karla Engliše Josef Koukol s manželkou a dcerou (Englišovou matkou)

Rodiče Karla Engliše v době sňatku v roce 1867

Rodiče Karla Engliš – Marie, rozená Koukolová, a Antonín Engliš

Sourozenci Karla Engliše

Rodokmen Englišů

Hrabyň. Pohled z Kyjovské cesty

ThDr. Antonín Engliš, nevlastní Englišův bratr

Hrabyň v zimě

Hrabyňská alej

Pozdrav z Hrabyně

Englišův strýc Kašpar s manželkou

II. SLEZSKÝ SELFMADEMAN

Do vsi Tě hodil osud hrubou pěstí,

k doškům Tě vezla koleska.

Při tom jsi ještě měl to divné štěstí,

zavezli Tě až do Slezska…

Rostl jak z vody synek tváří bledých,

Božího daru jas mu v oku hrál,

v lavici první sedal, ani nedých,

bez kamarádů, o samotě zrál…75

Dětství strávené v Hrabyni

Celé své mládí prožil Karel Engliš v Hrabyni a jejím přilehlém okolí. Za hranice rodné domoviny se podíval až při svém vstupu na české gymnázium v Opavě, když mu bylo už dvanáct let. Bylo to dáno obživou jeho rodičů, která je nenutila příliš se vzdalovat z okolí Hrabyně. I když byli poměrně dost zaneprázdněni, snažili se být při výchově svého nejmladšího potomka důslední a držet ho zkrátka. Nepoužívali přitom fyzické tresty, jak i dnes někdy bývá zvykem.76 Hlavní vliv na formování Englišovy osobnosti v mládí měla jeho matka, která „… svou moudrostí životní mně [Englišovi] vštěpovala tolika vlastními úslovími, že den co den stojím před nějakým problémem, který mi připomíná radu dávno zesnulé matky, a v rozpočtovém výboru i ve vládě jsem se jí dovolával: Moje maminka říkala… Když nic jiného, tož aspoň ,Ta dobrovolná chudoba je ta najhorša‘ (když věc mohla být upravena lépe, nežli se stalo politickou dohodou).“77

Právě tato jednoduchá lidová moudrost Marie Englišové měla zásadní vliv na jejího syna, který později často používal její úsloví při vysvětlování složitých politických, hospodářských a sociálních problémů společnosti, když zastával různé funkce ve státním aparátu. Legendární se stala ve dvacátých letech minulého století Englišova věta, která začínala slovy „moje maminka říkala…“ a poté pronesl maminčino úsloví „žádná hromádka není tak velká, aby se nepřišlo na dno, když se z ní pořád béře“, když chtěl zabránit zvýšení státních výdajů.78

Engliš měl svou matku velice rád a i po letech obdivoval některé její vlastnosti, jak sám napsal do knížky Naše maminky: „Otec stárnul, řemeslo upadalo, pole bylo kousek a nakonec živila matka svou prací otce i vlastní děti, i řemeslo vykonávala za dlouhé nemoci otcovy. Byla dobrá a obětavá až k smrti. Byla veselá, ale nikdy rozpustilá. Nikdy jsem ji neviděl a neslyšel křičet nebo se zlobit, ale také nikdy rozpustile se smát i smrt své nejstarší dcery snesla proudem slz mlčky… Byla nesmírně inteligentní a na své poměry velmi vzdělaná. Jako služka si koupila zeměpis a dějepis a po nocích četla při louči. Nemilovala velké společnosti, ale všichni k ní chodili o radu. Neznala besedování a neměla k němu času. Nejvíce milovala ráno a naučila mne k tomu, že jsem nejraději časně ráno pracoval. Matka byla zbožná, modlila se denně… Milovala a altem opěvovala přírodu. V neděli odpoledne v létě mne brala na pole, ruce vzadu založené, v hrsti ,dobrou mysl‘ (druh velké mateřídoušky) a ukazovala mně léčivé byliny… Při výchově nám nejvíce zdůrazňovala, abychom mluvili pravdu a nikdy nikomu nic neukradli. Byla při výchově vždy velmi mírná.“79

Také Englišův otec se podílel na výchově svého nejmladšího syna. „Narodil jsem se jak řečeno, když bylo mému otci už 63 let, byl už tedy starcem, pamatuji se z dětství, že provozoval ještě řemeslo, byl hubený, ale velmi silný… Vždy mluvil o tom, že se už nedočká, až budu samostatným. (…) Otec byl přísný, ale nikdy mne nebil, jeho domluvy mne trápily více nežli rány. Jemu děkuji, že mne dal na studia, chtěl dát všechny děti studovat,“ napsal o svém otci Karel Engliš.80 Tehdy bylo běžné v řemeslnických, případně selských rodinách, že potomek převezme po otci živnost. Proto se kladl důraz při vzdělávání potomků na odborné znalosti a určitou etiketu daného oboru.81U otce Karla Engliše byl problém, že už byl poměrně stár, aby měl dostatek sil a času předat svému synovi všechny své zkušenosti. Kvůli tomu, že v mládí a i během své „kariéry“ řezníka musel cestovat alespoň za hranice svého regionu, si plně uvědomoval význam vyššího vzdělání pro svého nejmladšího potomka. Proto rozhodl, že i přes velmi špatnou ekonomickou situaci rodiny půjde také jeho nejmladší syn studovat. 

O hospodářských a sociálních poměrech Englišovy rodiny můžeme konstatovat, že Karel Engliš pocházel z velice skromných podmínek, kde se každý peníz musel doslova několikrát obracet. Jeho otec sice měl na vesnici řeznickou živnost, ale ta mu příliš nevynášela. Řemeslo byl schopen vykonávat do svých 70 let. „Bylo už tenkráte zle. Dům a pole dal dětem z prvního manželství (ale užíval jich ještě), řemeslo přestal provozovati a doma byla bída,“ vzpomínal Engliš, kterému v té době bylo pouhých sedm let.82Od této chvíle se musela o živobytí rodiny postarat sama Englišova matka s nejstarší dcerou Marií. Řídily tedy chod domácnosti a pracovaly i na poli.83Skromnost v rodině dobře ilustruje jejich večeře na Štědrý večer. „Polévka byla pivní s vajíčkem a cukrem (nebylo ryb!), byla jen jednou za rok, právě na Štědrý večer, a proto tolik chutnala. Pak přišla povidlová omáčka s ořechy a hrozinkami a houskové knedlíky (jindy byly bramborové ze syrových bramborů). No, a pak přišel ,štrúdl‘ (závin), vrchol všeho. Jen jedenkráte za rok na Štědrý večer.“84

V mládí se Engliš příliš nelišil od vrstevníků. Ve svých vzpomínkách se zmiňuje i o svém dobrém kamarádovi z dětských let. Byl jím Arnošt Chamrád,85panský synek, kterého malý Engliš tak trochu obdivoval a možná mu i záviděl jeho původ. Jeho otec měl hospodu v Hrabyni, která mu slušně vynášela a mohl si dovolit koupit synovi jako prvnímu na vsi různé novinky. Například bicykl, se kterým se jeho syn Arnošt potom chlubil mezi svými vrstevníky. „Hejno chlapců za ním, kolem něho a před ním, protože rychlost kola nebyla veliká. Všechno jásá a křičí. Někteří přiskakovali, stavěli se nad zadní kolečka, aby je svezl. Arnošt jako král pyšně jel dál a hochy odháněl jako mouchy a nikomu nedovolil pojezdit si na jeho kole.“86 Spolu prováděli také klukovské „vylomeniny“ a prožívali různá dobrodružství. Například si vyrobili s ostatními chlapci z Hrabyně dřevěné meče a vyhlásili válku sousední vesnici. Následky z těchto bojů „… bylyzhoubné, ale hlavně patrné. A tak když jsem přišel domů promočen nebo s boulí, začlo kázání… Otec mne změřil svým smutným okem, matka, jako přísnější, také viděla všechno ještě černěji, a tak se stahovaly mraky. Nebili mne, ale to kázání! Strašně mne pálilo a trvalo věčně.“Rodiče nebyli příliš nadšeni, že jejich syn má za kamaráda Arnošta, který se jim zdál příliš rozpustilý, divoký a báli se, že má na jejich syna špatný vliv.87

Ve druhé polovině osmdesátých let 19. století začal Engliš navštěvovat „hrabyňskou“ dvojtřídku, ta byla rozdělena na velkou a malou školu. Každá byla ještě rozdělena na dvě oddělení, „která se zaměstnávala střídavě; zatímco mělo jedno ,tiché zaměstnání‘ (psalo), druhé se učilo nahlas. Nevím, proč nás to nerušilo.“88Z hrabyňských učitelů nejvíce vzpomínal na faráře Böhma,89který vyučoval dosti svérázným způsobem náboženství. „Po celou jeho hodinu náboženství jsme měli stále velký strach, protože otázky faráře Böhma byly nevyzpytatelné, a že hned řezal rákoskou. Ale ne na ruce, nýbrž přes hlavu, přes ramena a kam to dopadlo.“90Z úryvku Englišových pamětí je dobře vidět, jakou musel mít ve třídě farář Böhm kázeň. Hrůzu mezi žáky vyvolávaly jeho netradiční otázky, na které se dalo jen těžko odpovědět: „… vezme [farář Böhm, M. H.] ze skříně vycpanou vránu do levé ruky (vpravé byla rákoska) a táže se: ,Co je to?‘91Jeden ze studentů si myslel, že je to vrána, další tvrdil, že se jedná o havrana. Obě odpovědi studentů odměnil farář Böhm ranou rákoskou. Ve třídě nastalo ticho a pan farář… prohlásil: ,Tvor boží.‘“92

Engliš si odnesl z jeho hodin vedle nějaké té rány velice slušné znalosti z náboženské věrouky, které do něho farář Böhm doslova „natloukl“. I přes tvrdé vyučovací metody musel farář Böhm na mladého Engliše velmi silně zapůsobit, protože krátce po svém nástupu na gymnázium si pohrával s myšlenkou studia teologie. K tomuto rozhodnutí patrně přispělo i matčino přání. Ostatně nebyl by prvním v rodině, kdo by šel dělat církevní kariéru, protože jeho nevlastní bratr Antonín absolvoval teologickou fakultu v Olomouci.

V mládí byl také Engliš ministrantem u faráře Böhma. Tato hodnost byla vyhrazena jen pro žáky „zkušené, obratné a trochu inteligentní“, napsal ve svých pamětech Engliš. O Vánocích potom chodil s těžkou pokladnou na zádech v celé farnosti po koledě. Tehdy došlo ke sporu mezi starším ministrantem a Englišem při dělení drobného výnosu z koledy. Šlo o to, že starší ministrant „měl teorii známou v právu pod názvem ,Dělení in stirpes‘ (podle kmenů). Když tedy např. po otci zůstali dva synové a jeden zemřel před otcem, ale zanechal vnuky, tutito vnuci dostanou do hromady třetinu, kterou by byl dostal jejich otec. My dva noví ministranti jsme podle této teorie D. přišli místo jednoho.“ Engliš odmítl takovéto dělení a řekl: „To já něchcu nic,“ a z koledy nedostal ani krejcar. Bohužel starší koledník šel potom žalovat k faráři Böhmovi, kterému řekl svou verzi. Ten se ani nezatěžoval vyslechnout druhou stranu a vynesl rozsudek nad Englišem: „Marš z ministrantství.“ Při odpoledním kázání zařadil do svého projevu i pasáž o špatné výchově dětí. Druhý den potom ve škole farář Böhm věnoval celou hodinu Englišovi, kdy doslova vykřikoval, že má „kobylince v hlavě“, a další podobná přirovnání. Když se to dozvěděla Englišova matka, tak z toho onemocněla a za syna se styděla. Engliš tenkrát, jako mladý chlapec slíbil v kostele, že když se jeho matka uzdraví, tak se stane farářem. Svůj dětský slib však nakonec nesplnil.93

Ještě po letech se svými znalostmi z náboženství bavil a z trochy nostalgie vzpomínal na hodiny s farářem Böhmem, když z legrace zkoušel své spolucestující při cestách vlakem: „Jako poslanec a ministr jsem předkládal ve vlaku spolujedoucím poslancům-kněžím, také arcibiskupu Stojanovi a Msgr. Šrámkovi, otázky, jak se jmenovali proroci a synové Jakubovi. S hanbou musili doznat, že to nevědí. ,Vidíte, to mne naučil pan farář Böhm,‘ chlubil jsem se.“94

V dalším studiu měl Karel Engliš pokračovat na arcibiskupském seminárním gymnáziu v Kroměříži. Jeho otec podal příslušnou žádost a čekal na rozhodnutí, které však stále nepřicházelo. Rozhodl se proto se svým synem osobně zajet do Kroměříže a zařídit vše potřebné. Na vzdělání syna mu nesmírně záleželo, protože podnikl tuto cestu do více jak 100 km vzdáleného města po těžkém úrazu. „Spadl ve stodole na špici žebřiňáku a prorazil si prsa, ucházel mu dech. Ránu zalepil lékař Kadula a jeli jsme.“95Dodejme, že mu bylo 74 let. V Kroměříži je čekalo nepříjemné překvapení, protože zjistili, že rozhodnutí bylo zamítavé a bylo posláno do Hrabyně faráři Böhmovi.96Ten jim ho zapomněl předat. Nicméně kněz, který je přijal, provedl s Englišem písemnou zkoušku „… z počtů a pravopisu a po zkoušce nás pozval na zítřejší slavnostní přijímání žáků“.97Na noc si sehnali ubytování v místní noclehárně, která byla sice laciná, ale plná blech.98 Druhý den se zúčastnili slavnostního přijímání žáků, kde se mělo definitivně rozhodnout o přijetí. Tenkrát se dělaly písemné přijímací zkoušky z matematiky, mateřského jazyka a ústní z náboženství, pokud měl z něho uchazeč špatnou známku z obecné školy. Záleželo také na tom, zda uchazeč udělal dobrý dojem na komisi, protože přijímací zkoušky byly stejně jako dnes plně v režii dané školy.99Jedenáctiletému Englišovi se asi nepodařilo udělat příznivý dojem, protože nebyl přijat. Důvodem mohlo být podle Engliše jeho pokleslé levé víčko, které si měl na otcův příkaz nenápadně přizvedávat nahoru. Na zpáteční cestě do Hrabyně se zastavili v Loukově u Bystřice u Englišova nevlastního bratra Antonína, který zde byl farářem. Karel Engliš dostal od svého bratra dárek. Jednalo se o papírovou krabici, která byla plná modlitebních knížek. Je zřejmé, že takovýto dar nemůže mladého člověka příliš nadchnout a ani Engliš nebyl výjimkou. „Moc mne ten dárek netěšil, protože bych byl rád dostal housle.“100

Po návratu do Hrabyně Antonín Engliš váhal, zda má svého nejmladšího syna vydržovat na studiích na jiné škole. Musíme si uvědomit, že byl už stár a nebyl schopen provozovat řemeslo. O živení pětičlenné rodiny – Engliš, rodiče a dvě sestry – se tak starala jeho žena a nejstarší dcera, které pracovaly na poli.101Nakonec Englišův otec rozhodl, že i svému nejmladšímu synovi dopřeje vzdělání a peníze na jeho studium se už nějak seženou. Nesmíme také opomenout fakt, že na konci 19. století bylo studovat na gymnáziu stále dosti prestižní záležitostí a toho si musel být velice dobře vědom Englišův otec. Určitým jazýčkem na vahách bylo doporučení dalšího studia od faráře Böhma. „Bylo rozhodnuto, že půjdu studovat na opavské gymnázium. Jednoho rána předjela fůra (hnojnicový vůz). Naložili malý, černý, starý, hodně vyklenutý kufr s obručemi (po bratru Antonínovi), potom slamník, kolem něho rozloženou postel. Otec si sednul vedle rolníka, od něhož byl povoz najatý, a já na kufr.“102Těmito několika řádky popsal Karel Engliš svůj odjezd do Opavy. Měl obavy z budoucnosti, ale ve skrytu duše se těšil, jak sám po letech přiznal.103 Zajímavostí je, že jel do Opavy poprvé, přestože toto město bylo nedaleko od jeho obce.

Gymnaziální studia v Opavě

Na opavském českém gymnáziu studoval Karel Engliš v letech 1891 až 1899, tedy od svých jedenácti do devatenácti let. Bylo to období Englišova dospívání, které nebylo vůbec jednoduché, přesto ho považoval za nejkrásnější léta svého života. „Je to přechod mezi dětstvím a jinošstvím, je to krásná doba probouzejících se snů mládí. Ač jsem byl velmi chud a přetížen soukromým vyučováním, abych se uživil. Mám na tu dobu nejkrásnější vzpomínky.“104

Přechod z vesnického prostředí do městského byl pro mladého Karla Engliše velkou životní změnou. V době jeho gymnaziálních studií (v devadesátých letech 19. století) měla Opava přibližně 22 867 obyvatel. Z toho bylo 2423 Čechů, 377 Poláků a ostatní obyvatelé byli Němci. V této době byla v Opavě dvě gymnázia, německé a české, které bylo mladší. Zřízeno bylo až v roce 1883.105Jeho založení předcházela dlouholetá snaha českých regionálních elit podporovat český jazyk a kulturu na Opavsku. Čeština se tehdy na střední škole učila na německém opavském gymnáziu jako nepovinný předmět s kolísavou hodinovou dotací 1–2 h týdně. Škola tak postupně přestávala v tomto regionu plnit úlohu národního uvědomění českého národa. Postupně také klesal zájem žáků vybírat si češtinu z nabídky nepovinných předmětů. S tím se však nemínila smířit místní česká elita, a proto začala podnikat kroky, které měly pomoci českému živlu v oblasti vzdělání na Opavsku. Jednou z jejích iniciativ bylo roku 1777 založení Matice opavské, jejímž hlavním úkolem byla péče o české základní a střední školy. Matice se snažila o založení českého gymnázia v Opavě. Uspořádala různé petice na podporu svého projektu, který měl velký ohlas nejen mezi českou menšinou na Opavsku. Státní úřady to však nijak nepřesvědčilo.106

Hlavním důvodem záporného stanoviska příslušných rakousko- -uherských úřadů byly finanční problémy státu, které se naplno projevily v sedmdesátých a v osmdesátých letech 19. století. Dalším důvodem byl nadbytek absolventů středních škol, kteří nemohli nalézt odpovídající uplatnění ve svém oboru. Nový ministr pro vyučování Paul Gautsch chtěl zachovat „elitářský“ charakter středoškolského vzdělání a nalézt úspory. Proto začal prosazovat redukci středoškolské sítě, která by umožnila zachovat výjimečné postavení absolventům středních škol na trhu práce a vedla k úsporám.107V této době byla také zamítána většinu žádostí o postátnění nebo založení nových středních škol. Členové Matice opavské postupně dospěli k přesvědčení, že šanci na úspěch může mít podání žádosti na nižší gymnázium, které by však bylo financováno ze soukromých zdrojů. První žádost podali roku 1881, ale byla příslušnými úřady zamítnuta. Hned následující rok byla podána ve spolupráci s Ústřední maticí školskou a s podporou Českého klubu poslanců na Říšské radě žádost nová. Také však byla zamítnuta, ale Matice opavská se odvolala k Říšskému soudu, který označil jednání ministerstva za nezákonné, a to muselo v pořadí již třetí žádosti nakonec roku 1883 vyhovět.108

Založení českého soukromého nižšího gymnázia provázely další problémy. Škola ke své činnosti potřebovala vhodnou budovu, ale žádný německý majitel nechtěl Matici opavské takovou prodat. Proto se musela uchýlit k malé lsti a koupit vhodný objekt prostřednictvím místního obchodníka. Díky tomuto úskoku mohla být škola 17. září 1883 slavnostně otevřena. Ve vzpomínkách tehdejších učitelů můžeme dočíst, že budova školy měla k ideálu daleko: „… schody chatrné, podlahy vyšlapané, třídy malé a nízké a všude zkažený vzduch.“109Ostatně ani na Engliše neudělala budova českého gymnázia žádný velký dojem. „Budova byla postavena v dosti prostorné zahradě, od ulice ohraničené zdí vedle tenkráte také matiční školy obecné. Uprostřed zahrady stál košatý strom (snad javor), kolem něhož byla lavice a zahrada

byla rozdělena cestami uprostřed a okolo s keři. V zahradě jsme se shromažďovali, nežli otevřeli budovu k hromadnému vstupu. Každá třída měla v zahradě své místo, kde se scházeli spolužáci s knihami svázanými řemenem nebo i bez, větších aktovek tenkráte nebylo. (...) Matice byla chudá a žila jen z veřejné dobročinnosti a podle toho vypadala i budova gymnasiální, byla dvouposchoďová, nejprostší fasáda písková bez veškerých štukových ozdob. Okna byla dvojdílná úzká,“napsal o vzhledu své školy.110

Matice opavská se snažila školu zvelebovat, ale byla limitována svými finančními možnostmi. Přesto se jí podařilo přistavět jedno křídlo budovy, kde byly tři třídy. Samozřejmě, že se muselo stavět co nejúsporněji, a proto nebyl vzhled budovy nijak oslnivý. Také vybavení tříd bylo skromné. Topilo se v kamnech, chyběla umyvadla ve třídách a až do roku 1904 se svítilo petrolejkami. Prvním ředitelem českého gymnázia v Opavě se stal Vincenc Prasek, významný historik, topograf a jazykovědec.111Ten jej zaujal netypickým přivítáním primánů: „,Jste jak slepá koťata. Máte oči a nevidíte, máte uši a neslyšíte.‘ Smáli jsme se, až se třída otřásala, protože jsme mu nerozuměli. Nu, byli jsme právě jako slepá koťata.“112 Vincenc Prasek měl hned od začátku plno starostí se zajištěním ekonomického chodu školy a byly i roky, kdy musel bojovat o holou existenci ústavu. Každý rok musel také žádat příslušné státní instituce o uznání kvalifikace žáků pro jejich uplatnění ve veřejném životě, tzv. práva veřejnosti. Škola sice roku 1891 získala právo pořádat maturitní zkoušky, ale pokud chtěli žáci pokračovat v dalším studiu na univerzitě, museli mít uzavřené studium státem uznávaným způsobem. Toto oprávnění měly jen školy, které byly státní. Proto se vedení českého gymnázia snažilo o zestátnění školy. To se nakonec povedlo roku 1897, kdy bylo získáno kladné císařské rozhodnutí, a o dva roky později byla škola zestátněna.113Zestátnění znamenalo také větší ekonomickou stabilitu českého gymnázia v Opavě. Stalo se tak shodou okolností v době, kdy zde úspěšně ukončil svá studia Karel Engliš.

V období studií Karla Engliše se platilo za studium na střední škole školné. Jeho výše byla odstupňována podle místa, kde se škola nacházela. Nejvíce se platilo v hlavním městě mocnářství ve Vídni. Nejlevnější studium bylo v menších městech. Pokud rodina studenta nemohla z různých důvodů zaplatit školné, byl to důvod k ukončení studia. Naštěstí zákony pamatovaly i na studenty, kteří pocházeli z chudých rodin, ale měli dobrý prospěch. Ti mohli být zproštěni placení školného. Od roku 1890 mohli rozhodovat o zproštění školného pedagogické sbory dané školy, které asi nejlépe dokázaly posoudit ekonomicko-sociální podmínky dané rodiny. Tehdy byl poměrně velký počet studentů na většině škol, kteří neplatili školné. Historička Řezníčková dochází ve svém výzkumu až k číslu tří čtvrtin někde i čtyř pětin všech studentů dané školy.114U soukromých škol to bylo obdobné, ale s tím rozdílem, že se musel najít mecenáš nebo instituce, která převzala náklady spojené se studiem chudého studenta. Karel Engliš patřil ke studentům, kteří byli zproštěni povinnosti platit školné. Náklady spojené se studiem převzala Matice opavská.

Když dorazil Antonín Engliš se synem do Opavy, bylo jeho první starostí nalézt pro svého potomka vhodné ubytování, pokud možno co nejlacinější. Nabízí se také otázka, proč nenechal syna dojíždět každý den do Opavy, když to bylo jen 13 km. Pěší docházení nepřipadalo hlavně v zimních měsících z časových důvodů v úvahu. Engliš mohl také dojíždět denně vlakem z nedaleké Štítiny, ale to by bylo příliš finančně náročné. Jedna cesta byla totiž za 10 krejcarů.115Nesmíme zapomínat, že v době Englišových studií nebylo každodenní dojíždění až tak běžné. To se začne měnit až počátkem 20. století, kdy se dotvářela železniční síť. Také řada učitelů neměla příliš velké pochopení pro denní dojíždění. „Na tyto přespolní žáky slyšíme mnoho nářků, jest nepopiratelné, že jízdou a chůzí ztrácejí velmi mnoho času, někteří ztrácejí až 4–5 hodin denně, a tak vyplýtvají velmi mnoho energie a opožďují se prý za šťastnějšími soudruhy domácími. Na svých cestách zejména ve vlaku, setkávají se s různými lidmi a ani jejich pobyt na nádraží nepřispívá jejich mravům, nehledě ani k tomu, že žáci venkovští mají větší volnost oproti žákům místním, jež prý lze snáze kontrolovat. (…) Žáci, kteří sem brzo přijíždějí nebo pozdě odjíždějí, zůstávají v čekárnách, tam ovšem mnoho nezískají, i když, jak tvrdí, se tam učí. Nelze se tedy diviti, že mnozí žáci přicházejí do školy unaveni cestou a neúčastní se vyučování ani tou měrou, jako by chtěli sami,“ analyzuje pedagog ve svém textu z přelomu let 1913 a 1914 problémy s každodenním dojížděním do školy.116

Antonín Engliš, jak bylo tehdy zvykem, hledal v Opavě pro syna ubytování. Při výběru musel brát ohled na dvě věci. Na cenu a vhodnost ubytování z hlediska školy. Tehdy měla každá škola právo na byty studentů dozírat. Pokud však zjistila, že je ubytování nevhodné, mohla požadovat po rodičích, aby svého potomka dali jinam. Když by to rodiče neudělali, mohlo to vést až ke studentovu vyloučení ze studia. Realita byla trochu jiná a záleželo na důslednosti dané školy.117Antonín Engliš si byl všech výše uvedených věcí vědom, ale pro něj na prvním místě byla cena a až potom vhodnost ubytování. Nakonec svého syna i přes jeho odpor ubytoval v rodině Schustků.118 Karel Engliš nebyl touto volbou příliš nadšen, ostatně podle jeho popisu rodiny a bytu se mu není co divit. „Šustkovi byli velmi staří lidé, velmi ošumělí a nečistí. Ložnice, dílna, kuchyň v jednom pokoji. Měli už obstarožnou dceru a tak jsme všichni v tomto jednom černém, špinavém pokoji spali, jedli, pracovali (psal jsem své úkoly na destičce okenní).“119 Značným problémem musela být také komunikace, protože Schustkovi nemluvili česky a mladý Engliš zase neovládal dobře němčinu. Ani strava nebyla u Schustků nijak zvlášť dobrá, o hygieně ani nemluvě. Engliš se zmiňuje ve svých pamětech, že měl jednou k večeři jen: „… dvě buchtičky o jedné švestce, tedy trochu málo.“120Nejhorší však přišlo večer. „Okna se neotvírala, aby neušlo teplo. Starý Schustka si začal