patitul

titul

Poslední zelenéúdolí

Mark Sullivan

Přeložil Petr Jiříček

Though based on a true story and real characters, this is a work of fiction.

Names, characters, organizations, places, events, and incidents are either products

of the author’s imagination or are used fictitiously.

Copyright ©2021 by Suspense Inc

First published by Lake Union Publishing, Seattle, 2021

All Rights Reserved

Copyright ©2022 for the Czech translation by Petr Jiříček

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-249-4781-5

Pro všechny vděčné uprchlíky,

kteří tomuto národu každým dnem vdechují nový život.

Láska nám pomůže překonat i nemožné.

Chen Yeng

Předmluva

Lidé mi říkali, že další neodvyprávěný příběh z druhé světové války, jaký nabídl Pino Lella, hrdina a ústřední postava mého historického románu Pod krvavými nebesy, už nenajdu. Upřímně jsem však věřil, že to dokážu, a věnoval jsem velkou pozornost desítkám dopisů a námětů, které jsem dostával od lidí, kteří mi v nich vyprávěli další příběhy z té doby.

Všechny byly svým způsobem úžasně zajímavé. Žádný však neodpovídal mým kritériím, že základní příběh musí být ve své podstatě dojemný, inspirativní a případně mě - a tím i mé čtenáře - dokáže posunout zase o kousek dál.

A pak jsem byl v listopadu 2017 požádán, abych o Pinovi promluvil v poledním Rotary klubu v mém rodném městě Bozeman v Montaně. Když jsem to odvyprávěl, přišel za mnou zubař v důchodu, aby se se mnou podělil o příběh, který mu vyprávěl jeden místní starousedlík.

Okamžitě mě zaujal.

O dva dny později jsem si do GPS zadal adresu toho muže a zjistil jsem, že bydlí necelé čtyři kilometry daleko. Čím víc jsem se k němu blížil, tím víc jsem se cítil nesvůj, ale netušil jsem proč. Teprve když jsem vjel na jeho příjezdovou cestu a vystoupil z auta, uvědomil jsem si, že nejsem ani dvě stě metrů od domu, kde jsem si před téměř jedenácti lety poprvé vyslechl Pinův příběh. Příběh, který mi změnil život.

Šel jsem ke dveřím, zaklepal a můj život se znovu změnil.

Stačilo mi patnáct minut, abych si vyslechl podrobnosti příběhu rodiny Martelových, a byl jsem zcela uchvácen. Po dvou hodinách jsem věděl, že mám příběh, který bude důstojným nástupcem Krvavých nebes. A slyšel jsem ho ve stejné malé čtvrti, kde mi byl prvně odvyprávěn i Pinův příběh. Jaká je asi pravděpodobnost, že se něco takového stane?

Následujících patnáct měsíců po tomto prvním setkání jsem zpovídal přeživší, pátral a cestoval na klíčová místa příběhu, včetně ruin opuštěného statku na zapadlém venkově na daleké Ukrajině. Odtud jsem se vydal po nebezpečné a pozoruhodné cestě mladé rodiny uprchlíků na útěku. V posledním chaotickém roce druhé světové války prchali na západ ve voze taženém dvěma koňmi a často se ocitali v nebezpečné zóně mezi ustupujícími německými vojsky a postupující Sovětskou armádou.

Sledoval jsem trasu Martelových přes dnešní Moldávii, Rumunsko, Maďarsko, Slovensko, Českou republiku a Polsko, kde se rozdělili - jedni pokračovali na západ, druzí se vrátili o skoro 1 800 kilometrů na východ do někdejšího smrtícího sovětského zajateckého tábora, zasazeného do ponurých válečných trosek nedaleko ukrajinských hranic s Běloruskem.

Cestou jsem zpovídal účastníky a očité svědky tohoto dlouhého putování, jakož i historiky zabývajícími se holokaustem, vojenstvím a uprchlíky. Ti mi pomohli pochopit, proč a v jakých souvislostech se příběh Martelových odehrával.

Také jsem poslouchal nahrávky dávno mrtvých lidí, kteří popisovali prožité utrpení, a cítil jsem posvátnou úctu k odvaze, lidskosti a duchu, s nimiž se postavili tváří v tvář zdánlivě nepřekonatelným výzvám a překážkám.

Přestože jsem měl spoustu informací a znalostí potřebných k napsání této knihy, byla v příběhu stále bílá místa, která omezený materiál, o nějž jsem se musel opřít, zcela nezaplňoval.

Abych je zaplnil a příběh oživil, musel jsem čerpat z vlastní představivosti a tušení.

To, co se chystáte číst, tedy není převyprávění literatury faktu, ale historická fikce založená na neobyčejném příběhu z druhé světové války a jeho důsledcích.

V době, kdy tento román dokončuji, je svět pohlcen krizí století a cesta z ní se zdá být stejně nebezpečná a nejasná, jako musela být pro Martelovy, když se vydali na cestu. Je mým snem, aby jejich příběh poskytl útěchu a odvahu všem postiženým a nám ostatním lepší pochopení toho, co mohou obyčejní lidé vydržet a dokázat, i když se zdá, že je vše ztraceno.

ČÁST PRVNÍ:

DLOUHÁ CESTA

Kapitola první

Konec března 1944

Rumunský gubernát Podněstří

Za svítání se rozfoukal studený vítr. Od severu a východu se ozýval zvuk dopadajících bomb. Válečné dunění se s každou minutou blížilo víc a víc.

Osmadvacetiletá Adeline Martelová se v těžkém a neforemném zimním oblečení prodrala zadními dveřmi z kuchyně svého skromného domu v malé a odlehlé zemědělské vesnici Friedenstal. Ke krytému vozu, v němž byli zapřaženi dva tažní koně, nesla bednu plnou kuchyňského náčiní.

V ranním šeru kolem ní s rachotem projel poškozený německý tank Panzer a trochu poplašil koně.

Za tankem jela řada nákladních aut plných zraněných německých vojáků. Adeline slyšela jejich křik a bolestný nářek ještě dlouho poté, co projela. Ihned však viděla, jak se od východu blíží další náklaďáky a vozy tažené koňmi a mulami; vycházející slunce vrhalo na zem jejich dlouhé stíny.

„Mami!“ vykřikl Adelinin mladší syn Wilhelm a zadními dveřmi vyběhl za ní.

„Teď ne, Wille,“ zarazila ho udýchaně Adeline. Krátce nato došla k zadní části velkého dřevěného vozu ve tvaru písmene V, přes nějž bylo na dřevěném rámu natažené naolejované plátno, které tvořilo úkryt.

„Ale já potřebuju vědět, jestli si můžu vzít tohle,“ čtyřapůlletý chlapec držel v ruce kámen, jednu ze svých posledních cenností.

„Vezmi si místo něj vlněnou čepici,“ řekla, když našla místo pro svou bednu a položila ji. Vedle ní už stála druhá, v níž bylo nádobí, hrnky a plechy na pečení, a vedle ní další, jež obsahovala hrnce s moukou, droždím, solí, pepřem, sádlem a dalšími nezbytnostmi k přežití.

Emil mezitím z druhé strany domu spěšně kutálel bečku.

„Kolik?“ zeptala se.

„Osm kilo sušeného vepřového. Deset kilo sušeného hovězího.“

„Nechala jsem na něj místo tady vzadu.“

Kolem se s rachotem přehnal další tank, zatímco Adelin dvaatřicetiletý manžel zachrčel, zvedl bečku na korbu a začal ji přivazovat ke stěně vozu.

„Vezmu ze sklepa ještě všechnu cibuli a brambory,“ řekla Adeline. „Povlečení už je sbalené.“

„Ještě naplním velký měch na vodu,“ stačil říct Emil, než na severovýchodě dopadla další bomba.

Zpoza domu vyšel starší syn, šestiapůlletý Waldemar, a táhl asi metr dlouhou zmenšeninu vozu se stejně vysokými bočnicemi a zádí a totožnými dřevěnými nápravami i koly s ráfky obitými plechem.

„Hodný chlapec, Walte,“ Adeline ukázala na vozík. „Tohle potřebuju.“ Převzala od něj ojku a vozík otočila. „Pojďte za mnou. A rychle. Potřebuju vaši pomoc.“

Chlapci ji následovali do zahradního sklípku a usilovně jí pomáhali vyhrabávat zásoby brambor, cibule a řepy. Pak je naložili do vozíku a spěchali s ním zpět k tomu velkému.

Na silnici stálo čím dál víc německých náklaďáků a poničených obrněných vozů, ale i desítky koňmi tažených vozů. Všichni mířili na západ, snažili se uniknout Stalinově armádě, která přešla k další ofenzívě.

Vzduch páchl koňským trusem, výfukovými plyny, rozlitým benzínem a lopotícími se lidmi. Hluk, studený vítr, který byl předzvěstí blížící se bouře, odporná směsice pachů a nervozita koní, to všechno se spiklo a bylo na Adeline až příliš. Celá vynervovaná překládala s dětmi obsah zemního sklípku do pytlů, zatímco Emil přivazoval k boku vozu velký gumový měch s vodou a také studniční vědro.

Nad hlavou jim několik kilometrů jižně zasvištěla německá stíhačka, zůstávala za ní kouřová stopa z motorů.

„Mami,“ řekl Walt, „mně se všechny ty hlasité zvuky nelíbí.“

„Proto odjíždíme, víš?“ Emil pokračoval v nakládání pytlů na vůz, pak se ale podrážděně podíval na Adeline. „Měli jsme zvednout kotvy a odjet spolu s mými rodiči.“

„Nebyli jsme připraveni odjet s nimi ve čtyři ráno a oni na nás jako obvykle nečekali,“ odpověděla Adeline ostře. „A...“

„A co?“

Sledovala, jak kolem nich projíždí další tank, pak přistoupila k manželovi a tiše se zeptala: „Jsi si jistý, Emile? Utíkat společně s nacisty?“

Emil odpověděl šeptem.

„Můžeme zůstat a čekat na medvěda, o kterém víme, že nás všechny zabije, nebo tebe znásilní a zabije jen mě a kluky, případně nás všechny pošle na Sibiř. Anebo můžeme utíkat s vlky, kteří nás budou chránit, dokud se nám nepodaří utéct na západ. Utéct před válkou. Utéct před vším.“

Před třemi dny jim zaklepal na dveře německý důstojník SS a nabídl jim ochranu, pokud si sbalí věci a vydají se na západ. Po jeho návštěvě se Adeline s Emilem několik hodin hádali. Když se teď na něj dívala, stále ještě byla rozčarovaná, ale cítila z něj to, co ostatně vždycky: že není jen náladový a tichý, skrznaskrz dobrý člověk, ale také zkušený člověk, bojovník a přeživší.

„Tak dobrá,“ kývla. „Utečeme s vlky.“

„A co náš malý vozík?“ vyzvídal Walt.

„Najdeme pro něj místo,“ slíbil mu Emil.

Vítr zesílil.

Ze suché trávy po Adelinině levici se zvedl zkroucený hnědý list z minulého podzimu, udělal ve větru přemet a tančil kolem nich, dokud poryv nepominul a list se nesnesl zpátky na zem. Připomnělo jí to dávnou noc, kdy takhle viděla poletovat ve vzduchu peníze. Zmačkaná bankovka před ní tančila stejně prazvláštním způsobem, jako by byla odpovídala na nějaké zoufalé volání.

Adeline se naposledy vrátila do kuchyně, kde ji list i vzpomínka na poletující bankovku podivně rozrušily. Připadalo jí to tajemné i hořkosladké, děsivé i úctu vzbuzující.

Jako každá velká změna v mém životě, kterou odvál vítr.

Emil mezitím u domu dokončil přivazování vozíku k zadní části velkého vozu.

„Nešlápněte na něj, ano?“ řekl svým synům. „Jestli chcete vyjít zadem, počkejte, až jej zase sundám.“

Walt přikývl. „Kdy odjíždíme, tati?“ zeptal se Will.

„Hned jak se vrátí maminka, a jakmile sem dorazí vaše babička a teta. Zajděte si ještě na záchod, jestli potřebujete.“

Chlapci zaběhli za dům, zatímco oba valaši, Ódin a Thór, nervózně přešlapovali, protože je opět poplašily projíždějící tanky. Emil je musel uklidňovat a přemlouvat, dokud se konečně neuklidnili. Koně to byli zdatní, dobře opečovávaní. Byli zvyklí tahat pluhy a břemena. Emil věřil, že pokud nebudou muset zpomalit, aby ve strmějších kopcích zvládli těžší náklad, a pokud nezačnou kulhat nebo v horším případě nepadnou, doveze tato dvojice jeho rodinu daleko.

Zastavil se, aby pohlédl na vlastníma rukama postavený dům, a bojoval přitom se všemi lítostivými myšlenkami a výčitkami svědomí. Dům je dům. Budou i další. Emil se drsnou cestou naučil, jak se v životě odpoutat od myšlenky cokoli dlouhodobě vlastnit. Chvíli se však díval na střechu a viděl sám sebe před dvěma a půl lety, jak ve městě Dubasari asi třicet kilometrů západně nakládá plechovou střešní krytinu a krovy na svůj vůz.

Setřásl vzpomínku a odvrátil se od domu i od střechy.

„No jo, Bůh dává, Stalin bere,“ zamumlal si pro sebe a odmítl vlastnoručně postavenému domu věnovat další pozornost. V jeho mysli a srdci už se dům rozpadl na prach nebo shořel na popel.

Bum, bum. Na severu začala dělostřelecká palba. Bum, bum. Výbuchy ještě nebyly tak blízko, aby se otřásala země, brzy však na nebi - ne dál než devět nebo deset kilometrů severovýchodně - uviděl oblaka černého dýmu. Poprvé si uvědomil skutečnou hodnotu svého rozhodnutí vyrazit s rodinou na cestu a omámeně se zachytil boku vozu. V duchu se vrátil do poloviny září 1941, kdy se chytil téhož místa na voze, cítil nepolevující nevolnost a v poledním žáru slyšel, jak v trávě cvrkají kobylky, zatímco se mu vnitřnostmi rozléval jed. Vztekle vzhlédl a plný hořkosti zahrozil zaťatou pěstí k nebi, až se mu znovu udělalo špatně.

Při vzpomínce na ten den Emil zalapal po dechu, až jej rozbolelo srdce. Stále se držel vozu.

Vzpomínám si. Jak jsem se cítil, když mi vyrvali duši z těla.

Adeline vyběhla z domu s několika dalšími věcmi. Chlapci se zrovna vraceli z čurání.

„Už odjíždíme?“ zeptal se Will.

„Ano,“ potvrdila matka. Obešla dům a spatřila shrbeného Emila, jak se jednou rukou drží vozu, lapá po dechu, oči má zavřené a tvář zkroucenou bolestí a druhou rukou si masíruje hruď.

„Emile!“ vykřikla a rozběhla se k němu. „Co se děje?“

Manžel se lekl a zíral na Adeline, jako by byla součástí jeho noční můry a pak zoufale vítaným snem. „Nic.“

„Vypadal jsi, jako bys měl problémy se srdcem.“

„Chvíli mě tady bolelo.“ Vstal a otřel si pot, který mu kapal z čela. „Ale jsem v pořádku.“

„Nejsi v pořádku,“ namítla. „Jsi bílý jako sníh, Emile.“

„Už to přechází. Jsem v pořádku, Adel.“

„Mami, už jedou babička s Malií!“ vykřikl Will.

Adelininy obavy o manžela se rozptýlily, když spatřila svou matku - třímala otěže dvou starých poníků táhnoucích vůz. Neměnnou rychlostí přijížděli s karavanou uprchlíků a poražených vojáků, jež společně prchali na západ.

Tvář Lydie Losingové byla tvrdší a zasmušilejší než obvykle, ale čtyřiapadesátiletá žena byla oblečená stále stejně jako v posledních patnácti letech - do tmavě šedé a vdovsky černé. Jak měla Lydia ve zvyku, pošťuchovala se s Adelininou sestrou, které bylo pětatřicet a jež se od matky mírně odkláněla, přikyvovala a mlčky se usmívala, podobné chování bylo mezi nimi zcela běžné. Malii v patnácti kopl mezek a to mělo za následek, že v některých ohledech byla dětinská, a v jiných zase vyspělejší a moudřejší než většina ostatních. Podívala se na Adeline a mrkla na ni.

Začala další dělostřelecká palba, avšak tentokrát už tak blízko, aby cítili, jak se jim otřásá půda pod nohama. Oblohou se prohnaly čtyři německé stíhačky, kterým za ocasem viselo šest sovětských letounů. Kulomety zahájily palbu přímo nad nimi.

„Páni!“ Will byl nadšený.

„Mami!“ a Walt se chytil Adeline kolem pasu.

„Všichni naskočte!“ zakřičel Emil a běžel odvázat koně od stromu. Když se usadil na kozlíku s otěžemi v rukou a zkontroloval, že má Adeline vedle sebe a kluky pod plachtou vzadu na voze, křikl na tchyni: „Zkusme se dnes dostat od bitevního pole co nejdál!“

„Tak rychle, jak to jen moji poníci zvládnou!“ zavolala Lydia.

Emil uvolnil jednoduchou pákovou brzdu vozu a pobídl koně, kteří tvrdě zabrali. Vůz se nejprve rozjížděl pomaličku, ale pak nabral dostatečnou rychlost, aby vklouzl do mezery mezi dalšími vozy a skupinami pěších uprchlíků, kteří zůstali stát stranou s celým svým majetkem v pytlích a závistivě zírali, jak se Martelovi připojují k výpravě.

Na západním konci vesnice minuli dům Emilových rodičů, kde prožil dětství. Dveře jeho starého domova byly otevřené. Na dvorku nebylo nic, co by stálo za záchranu.

Emil odmítal vybavit si byť jen jedinou vzpomínku na dětství nebo na jejich společný život ve Friedenstalu. S tím byl konec. Člověk, který to zažil, už neexistuje. Pouta ke starému životu pro něj byla navždy zpřetrhaná.

Adeline vedle něj mezitím z kozlíku koukala do dvorků, které cestou míjeli, a viděla v nich vzpomínky. Jako duchy hrajících si dětí a rodičů prozpěvujících si při sklizni, zkrátka celý jejich dosavadní způsob života pevně spjatý s jednotlivými ročními obdobími.

Vzpomínala na šťastnější časy: na rok 1922, kdy jí bylo sedm a hopsala právě na takovémto voze. Seděla tehdy vzadu u košů s jídlem, které připravila matka, když vyrážely na pole, kde muži kosili pšenici. Byl už skoro říjen, ale vzduch byl ještě teplý a voněl vším krásným, co v životě zažila. Odnesla košík otci, který řídil sklizeň a pracoval na mechanické mlátičce.

Karl Losing měl pro svou mladší dceru slabost, a usmíval se, když mu přinesla oběd. Seděli spolu bok po boku ve stínu mlátičky, dívali se na zlaté kopce obilí, jedli čerstvý chléb se sušenou klobásou a popíjeli studený čaj.

Adeline vzpomínala, jak se cítila zcela v bezpečí a naprosto zamilovaná do okolní krajiny.

„Budeme tady žít napořád, tati?“ zeptala se otce.

„Na věky věků, dítě. Pokud ovšem ti smradlaví bolševici nedosáhnou svého a nebudeme předhozeni větru a vlkům.“

Na voze, který se teď o nějakých dvaadvacet let později šinul ke vzdálenějšímu konci Friedenstalu, si Adeline živě vybavovala, jak byla rozrušená, když to otec řekl. Ještě nějakou dobu chodila a neustále se ohlížela, protože se bála, že se z lesa vyřítí vlci a uloví ji.

Stejně se cítila, když teď opouštěli vesnici a mířili na západ s vycházejícím sluncem a palbou děl za zády. Jeli kolem polí čekajících na orbu, pučících stromů a ptáků, prozpěvujících si nad srázy. Odjížděli od zničených snů, pohřbených hladomorem a válkou.

Po obloze se řítily další německé stíhačky a mířily k bojovým liniím.

„Kam jedeme, tati?“ zeptal se Walt ustaraně.

„Na západ,“ odpověděl Emil. „Tak daleko, jak jen to půjde. Možná i přes oceán, kdo ví.“

„Přes oceán?“ Adeline byla tou představou překvapená a trochu i vyděšená.

„Proč ne?“ opáčil její manžel a pohlédl na ni.

Řekla první věc, která ji napadla. „Neumíme plavat.“

„Naučíme se to.“

„Ale proč jedeme na západ?“ chtěl vědět Will.

„Protože tam bude život lepší,“ řekl Emil.

V chaotické karavaně přesouvajících se vozů, povozů, tanků a náklaďáků kdesi za nimi zafrkal a pak zařehtal kůň. Lidé začali ječet a křičet. Walt se vyděšeně ohlédl.

„Do něčího vozu narazil náklaďák wehrmachtu, jen pár metrů za babiččiným vozem,“ hlásil. „A taky do koně. Celý povoz se převrátil, kůň si zlomil nohu a nemůže vstát.“

Emil popohnal Ódina a Thóra, kteří spěšně zacelili mezeru za vozem před nimi.

Will stále vypadal rozrušeně. Vylezl matce na klín, přitulil se k ní a poprosil: „Řekni mi, jak bude vypadat, mami.“

„Co?“ zeptala se Adeline, objala jej a kolébala.

„Západ. Jak bude vypadat?“

Adeline pohladila syna po tváři, zadívala se mu do očí, usmála se a spustila: „Pojedeme do krásného zeleného údolí obklopeného lesy a horami. Se sněhem na vrcholcích. Dole se bude klikatit řeka a kolem ní budou pole s obilím na chléb a zahrady se zeleninou, která nás bude živit. Tatínek nám postaví dům, kde budeme žít všichni spolu na věky věků a nikdy se nerozdělíme.“

Zdálo se, že to Willa uklidnilo. Chlapec se uvolnil.

„Myslím, že tam budou i jiní kluci, se kterými si budeme hrát,“ soudil.

Adeline se usmála jeho výrazu, tak nevinnému a plnému naděje, až se jí z toho rozbušilo srdce. Polechtala jej a řekla: „Myslím, že tam bude spousta chlapců, s nimiž si budete hrát, a taky spousta práce. Ale budeme šťastní a ty i tvůj bratr tam můžete dospět a následovat touhy svého srdce.“

„Co to znamená?“

„Že budeš tím, kým chceš být, ne tím, kým ti někdo řekne, že máš být,“ vmísil se Emil.

„Budu jako ty, tati,“ řekl Will a zavřel oči.

Adeline pohlédla na usmívajícího se manžela a pak se přes rameno otočila na Walta, který ležel a podřimoval.

Otočila se zpět na Emila, ale jeho úsměv se mezitím bolestně změnil.

„Opravdu jsi v pořádku?“

Říhl si. „Už by mi mělo být dobře. Asi to bylo tím, co jsem cítil zezadu.“

Po chvíli oboustranného ticha Adeline tiše zaprosila: „Najdeme je, viď, Emile? Takové údolí, kterému můžeme říkat domov. Místo, které nikdy neopustíme.“

Emil se ještě více zakabonil. Nepodíval se na manželku, jen pokrčil rameny a odvětil: „Někdo mi jednou řekl, že když se za něco pořád modlíš, jednou to přijde.“

„To jsem ti říkala já,“ usmála se Adeline. „A mně to řekla paní Kantorová.“

„Já vím.“

„Je to smilování, Emile. Boží odpověď na naše modlitby. Pořád ještě věříš ve smilování, že?“

„Adeline, vzhledem k tomu, co jsme oba viděli na vlastní oči, jsou dny, kdy nevím, jestli nás Bůh vůbec slyší, natož aby nás vyslyšel. Ale řeknu ti něco, v co věřím.“

„Co je to?“

„Ať už skončíme kdekoli, bude to lepší místo než peklo, které jsme už zažili.“

Karavana se vyšplhala na návrší a stočila se na sever; tím se Adeline naskytla možnost naposledy se ohlédnout za životem, který opustili. Sychravý vítr zesílil. Znovu v dálce uslyšela děla a uviděla kouř stoupající z hřebenů za vesnicí.

„Máš pravdu,“ přikývla. „Všude to bude lepší.“

Kapitola druhá

Listopad 1929

Šenfeld, Ukrajina

Žárovka zablikala a zhasla. Čtrnáctiletá Adeline Losingová však výpadek elektřiny v malé škole, kterou navštěvovala, očekávala. Už předtím zapálila petrolejku nad dřezem ve školní kuchyni, kde po skončení vyučování pracovala.

Zatímco drhla poslední velký hrnec toho dne, pocítila hlad, což byl v poslední době v jejím životě docela běžný stav. Podívala se na sáček plný čerstvých bramborových slupek položený na lince, přemýšlela, jak by je asi uvařila máma, a pocítila ještě větší hlad. Utřela hrnec a uložila ho do police.

Dvě hodiny, pomyslela si Adeline a osušila si ruce. Dvě hodiny mého života pro pár rublů a kilo slupek. Stojí to za to?

Sotva si tu otázku položila, přikázala si přestat takhle uvažovat. Zpochybňovat svou práci a to, co za ni člověk dostane, by jí mohlo způsobit problémy, kdyby to člověk za vlády Josifa Stalina řekl nahlas. A kdyby o tom přemýšlela příliš dlouho, mohla by jí ta slova omylem uniknout. A co by s ní pak bylo?

Předhozena větru a vlkům, jak s oblibou říkával otec. Tak by dopadla. Předhozena větru a vlkům na nějakém dalekém mrazivém místě.

Oblékla si těžký vlněný kabát, dárek od mrtvé tety, a řekla si: Já ne. Jednou se vydám na lepší místo.

Při pomyšlení na ono lepší místo jí zacloumaly emoce. Na místo, kde by ona s celou rodinou mohli vést lepší život než ten nespravedlivý a krutý, který jim byl dán. O vysněném budoucím životě toho moc nevěděla, ale už jen samotná představa „lepšího“ ji přiměla usmát se a necítila se tak unavená, jak by měla být.

Omotala si hlavu vlněnou šálou, vzala lucernu a tašky a šla ke kuchyňským dveřím. Otevřela je a vyšla do chladné, temné noci. Třesoucí se rukou dveře zamkla, zvedla lucernu a vydala se na západ, na druhou stranu města, kde měla domov.

Pospěš si, pomyslela si a zrychlila. To přece tatínek vždycky říká. Když něco chceš, spěchej za tím. Když chceš něco udělat, spěchej tomu naproti.

Nikdy nepoznala nikoho, kdo by spěchal víc než táta. Vstával dřív než ostatní a spát chodil poslední. Mezitím byl každou minutu v pohybu.

Adeline udržovala stálé a rychlé tempo, zatímco míjela opuštěné ulice zemědělské kolonie, jejíž vznik se datoval do doby vlády Kateřiny Veliké před čtyřmi až pěti generacemi. I na konci 18. století patřila ukrajinská zemědělská půda k nejúrodnějším na světě. Byla-li její bohatá černozem správně oseta a obhospodařována, přinášela velmi bohatou úrodu.

Sedláci, kteří zde v té době žili, však byli chudí zemědělci, a tak císařovna schválila přistěhování tisíců německých rodin. Tito etničtí Němci neboli Volksdeutsche dostali výměnou za své zemědělské dovednosti a výnosy půdu a byli na desítky let osvobozeni od daní. Přicházeli ve vlnách, hospodařili a prosperovali v dobrovolném vyhnanství po celé Ukrajině. Více než sto let dodávali matičce Rusi pšenici.

Volksdeutsche, zejména takzvaní černomořští Němci, kteří žili mezi Oděsou a Kyjevem, nikdy plně nesplynuli s ruskou kulturou. Stavěli si domy a zakládali města a vesnice jako Šenfeld, zamýšlené repliky těch, které opustili v Německu. Stavěli kostely, aby si zachovali luteránskou víru, a školy, aby vzdělávali své děti a udržovali svůj rodný jazyk.

Po několika generacích se však černomořští Němci izolovali od Německa a jeho kultury a prakticky se od svých kořenů oddělili. Celkově se však černomořským Němcům a zhruba milionu dalších Volksdeutsch žijících na Ukrajině žilo až do roku 1917 velmi dobře. Před bolševickou revolucí byl Šenfeld prosperující kolonií etnických černomořských Němců, kteří pravidelně produkovali vysoce výnosné plodiny, jež pomáhaly uživit je i Rusko.

Ale dnes už ne.

Toho večera, kdy mladá Adeline spěchala městem, už byla většina ostatních starých rodin z kolonie vyhnána, vyhozena ze svých domů a pozemků a nahrazena lidmi z města, kterým hospodaření nic neříkalo. To byl hlavní důvod, proč se Sověti rozhodli dovolit Adelinině rodině zůstat v rodném domě: její otec byl jediný, kdo tam zůstal a zároveň rozuměl zemědělství natolik, aby se dala sklidit velká úroda obilí. Bez něj by byli ti idioti z města odsouzeni k jedné neúrodě za druhou a všichni v okolí by hladověli.

Ale jsme v bezpečí, říkala si Adeline v půli cesty městem. Máma to říkala. Potřebují tatínka, takže jsme zatím v bezpečí. A na zimu bychom měli mít dost jídla.

Adeline se zastavila, zvedla lucernu výš a zadívala se na cosi před sebou, tmavé a nehybné tam leželo ve vysoké suché trávě tělo. Opatrně udělala krok a pak ještě jeden. Natáhla ruku s lucernou, udělala třetí krok a pak ztuhla.

Ležel tam pes, velký voříšek; byl podříznut a ponechán smrti v kaluži vlastní krve. Krev byla mokrá, ještě nezmrzla. Ve světle lucerny se třpytila, a to Adeline vyděsilo ještě více. Někdo to zvíře zabil teprve před chvílí.

Zvedla lucernu a rozhlédla se, ale neviděla nic než bledý závoj světla kolem sebe, stíny a tmu. Žádný pohyb. Žádný zvuk, jen tlukot srdce v uších a hlas ve své hlavě.

Řekni to tatínkovi!

Dala se do běhu a lucernu držela před sebou a trochu nabok. Když doběhla na dlouhou rovinku před poslední zatáčkou a svým domovem, minula koňskou stáj, která patřila otcovu příteli.

O chvíli později spatřila druhého mrtvého psa, malého teriéra s podříznutým hrdlem, odhozeného do příkopu. Adeline ho znala, byl to přátelský psík. Chtělo se jí plakat. Ještě ráno jej cestou do školy viděla zvesela pobíhat.

Zabili dva!

Vyděšená teď běžela ještě rychleji a bojovala s temnými představami, které se jí v duchu přelévaly jedna v druhou, až nedokázala myslet na nic jiného než na vraždu těch dvou psů. Konečně se dostala k brance svého domova, krásného dřevěného domku, který pradědeček postavil téměř před sto lety ve skromném bavorském stylu. Měl šikmou šindelovou střechu, dva štíty a červené lemování podhledů. Odtáhla závoru, vklouzla dovnitř a patou za sebou dveře zabouchla.

„Zhasni lucernu,“ zavolal na ni otec od stolu, kde opravoval kožené postroje pro své tažné koně. Nad stolem visely z trámů dvě rozžaté lucerny a za zády mu v peci plápolal oheň.

„Tati, já-“

„Zhasni tu lucernu, děvče,“ nařídil Karl Losing. „Palivo je dneska vzácné.“

„Poslouchej otce,“ zavolala na ni z kuchyně matka Lydia. „A kde jsou ty slupky? Vyhlíželi jsme tě už dávno.“

Adeline spolkla zklamání a sfoukla lucernu. Za ní se se dřevem na přiložení objevil její jedenáctiletý bratr Wilhelm. Pověsila lucernu na háček u vchodových dveří, odložila kabát a šálu a spěchala se slupkami kolem otce a bratra do kuchyně, kde už Lydia vytahovala z pece horký chleba.

„Slupky,“ a Adeline položila pytlík na zem. „Celé kilo. Odvážila jsem to.“

„Už jsi k nim udělala cibuli, Malie?“ zeptala se matka a postavila plech s chlebem na studená kamna, aby vychladl.

„Kdyby ano, věděla bys to jako první, mami,“ odpověděla Adelinina starší sestra Amalia svým zvláštním způsobem. Stála k nim zády a pomalu, leč vytrvale krájela cibuli.

„Prostři stůl, Adel,“ přikázala matka. „A naplň džbán ze studny.“

„Musím tatínkovi něco říct, mami.“

„Uděláš, co ti říkám.“

Adeline věděla, že jakmile matka vydá příkaz, není radno jí odmlouvat, a tak popadla džbán a vyšla ven k pumpě na dvoře. Teplota klesala, a když se vrátila a postavila vodu na stůl, ruce ji pálily. Rozložila na stůl lžíce pro pět lidí a obcházela přitom otce, zabraného do práce. Když byly nachystané i hrníčky a misky, stoupla si přímo před něj.

„Tati?“

„Nemůže to počkat do večeře, dítě?“ optal se, aniž by k ní vzhlédl.

„Copak nevidíš, že má otec práci?“ zavolala na ni matka.

Adeline se cítila, jako by byla neviditelná, a něco se v ní zlomilo. Rozplakala se. „Tati, prosím! Musíš mě vyslechnout!“

Konečně otec odtrhl pozornost od práce s kůží a zatvářil se zmateně. „Co se děje? Proč ty slzy? Pročpak jsi dnes smutná?“

„Cestou ze školy,“ brečela, „jsem viděla dva mrtvé psy. Měli podříznutá hrdla. Krev byla ještě čerstvá.“

Otec se zamračil. Položil postroj na stůl a tiše ji vybídl: „Uklidni se, Adel, a řekni mi, kde jsi je viděla.“

Pomalu přestávala plakat. Otřela si slzy roztřepeným rukávem svetru.

„Jak daleko odsud?“ zeptal se.

„Ten druhý asi tři sta metrů od našeho domu?“ zaváhala. „Možná míň.“

Otec si prohlížel ruce. Adeline vždy připadal větší než ostatní a velmi energický, ale teď jí připadal jaksi menší a nejistý.

Pohlédl na manželku, která stála ve dveřích kuchyně a vypadala ustaraně.

„Jde o někoho jiného, Karle,“ řekla. „O jednoho z těch nových bláznů s nevymáchanou pusou.“

Otec ztěžka polkl a přikývl.

„Modleme se, aby to tak bylo.“

Adeline si nemohla pomoct. Obešla stůl a vrhla se otci kolem krku. Mlčky ji chvíli hladil a potom řekl: „Musím před večeří dokončit tuhle práci, děvčátko. Běž pomoct mamince.“

Políbila jej na tvář a pustila ho. Jemně se na ni usmál, pohladil ji po tváři a vrátil se k postroji, jehle s velkým okem a kožené šňůře.

Adeline se vrátila do kuchyně, kde matka už míchala bramborové slupky s cibulí na litinové pánvi.

„Mami.“

„To je vzkaz pro jednoho z těch bláznů,“ konejšila ji matka.

„Co se děje?“ zeptala se Malia.

Adeline se chystala odpovědět, ale matka se na ni ostře podívala a zavrtěla hlavou.

„Nic, zlatíčko,“ usmála se na ni Adeline.

„Já se nesesypu, víte?“ řekla Malia.

„Já vím.“

„Jsem na tom líp než dřív.“

„To jsi,“ potvrdila matka. „Lépe, než jsme vůbec kdy doufali.“

„Děkuju, mami,“ přikývla Malia a zdálo se, že ztratila tok myšlenek. „Co mám udělat dál?“

„Posaď se, drahoušku,“ vybídla ji Adeline. „Budeme jíst.“

„Ach,“ vzdychla sestra a rozzářila se. „To se mi líbí.“

Kromě Malie a Wilhelma byli toho večera u stolu všichni v dost pochmurné náladě. Adeline i rodiče se obávali, co ti mrtví psi znamenají.

V Šenfeldu nebyl na svobodě žádný šílenec, který by krvelačně zabíjel psy. OGPU - Sjednocená státní politická správa a Stalinova tajná policie - byla dobře známá tím, že nařizovala zabíjet psy, aby štěkotem neprozradili policii, když v noci přišla zatýkat politické vězně.

Adeline si při večeři s úžasem všimla, jak se otci třese lžíce a jídlo mu padá zpátky do misky.

Matka mu položila ruku na loket. „Sklidil jsi nejlepší úrodu za posledních šest let, Karle. Všude jinde je nedostatek obilí. Bez tebe se tady neobejdou.“

Nevypadal přesvědčeně.

„Ale oni vůbec nechtějí, aby se nám vedlo dobře, copak jsi to neslyšela?“

Karl chvíli jen tak zíral na stůl a pak do něj udeřil pěstí. „Nejdřív komunisti zabili všechny chytré lidi, díky kterým to ve městech fungovalo. A teď chtějí z toho, že jsi v něčem dobrý, udělat trestný čin! Co se to se světem stalo? Jak jsme se ocitli v tomhle blázinci?“

Podíval se na svou ohromenou ženu, dcery a syna, kteří se před jeho hněvem přikrčili. Za normálních okolností byl Karl Losing klidný, dobře naladěný a dokonce i přívětivý muž. Teď však měl svěšená ramena a v hlase mu zněl hněv střídaný zoufalstvím.

„Nepěstuješ obilí, lidé hladoví. Pěstuješ hodně a nasytíš příliš mnoho lidí, staneš se nepřítelem. Copak je to správné?“

„Ne, není,“ přikývla Adeline.

„Ani trochu,“ řekla Malia a všechny tím překvapila. „Když tvrdě pracuješ, tatínku, když si pospíšíš, děláš správnou věc, protože Bůh odmění tvou tvrdou práci.“

Otci se zamlžily oči, když bezmocně hleděl na svou starší dceru s poraněným mozkem.

„Ano, zlatíčko, ale tak to bylo, když měl život ještě smysl. Teď zůstalo jen všudypřítomné šílenství.“

Přišli následujícího dne ve tři hodiny ráno, kdy celou rodinu vzbudili údery pěstmi a obušky na domovní dveře. Lydia se téměř okamžitě rozplakala, stejně jako její starší dcera.

„Co se děje?“ Adelinin mladší bratr se rozespale ozval z dolní postele.

„Pšššt,“ řekla Adeline. „Půjdu se podívat.“

Potmě slezla z postele.

„Tati?“ ozvala se, když došla na krátkou chodbu v patře a uviděla siluetu otce, jak s lucernou začíná sestupovat po strmých schodech.

„Zůstaň nahoře, dítě,“ zašeptal a pohlédl na ni. „To je v pořádku.“

Nemohla si však pomoct a vydala se za ním. Opatrně sešla o několik schodů níž a podívala se napravo dolů, kde se otec přede dveřmi celý třásl.

„Otevřete!“ ozvalo se rusky zpoza dveří.

Otec sklonil hlavu, postavil lucernu na poličku a odtáhl dveřní závoru. Z venkovní tmy se rázem vynořil obušek a udeřil Adelinina otce do břicha. Karl Losing se zapotácel a upadl na záda.

„Tati!“ vykřikla Adeline.

Otec se v agonii převaloval po zemi. Dovnitř vešli dva velcí muži v dlouhých tmavých kabátech.

„Jsem komisař Karpo z OGPU,“ pronesl za jejich zády třetí muž, starší a menší, a vstoupil. „Soudruhu Losingu, tímto jste obviněn, že jste kulak.“

„Myslíte někdo, kdo ví, co dělá?“ zalapal po dechu.

Jeden ze dvou velkých mužů jej nakopl.

„Ne, soudruhu,“ řekl komisař, „někdo, kdo okrádá lidi a stát.“

„Nikomu jsem nic neukradl,“ hájil se otec. „Dodal jsem vám dobrou úrodu.“

Komisař Karpo se podíval na své muže.

„Prohledejte to tu. A vzadu taky.“

„Co hledáte?“

„To se dozvíme, až to najdeme.“

Lydia, Malia a Wilhelm se shromáždili na schodišti za Adeline a vyděšeně sledovali, jak tajná policie Karla spoutala a nechala jej ležet na boku, zatímco prohledávala přízemí. Po deseti minutách prohlídky se jeden z hrdlořezů vrátil ke komisaři s velkým pytlem obilí.

„Tohle jsme našli v zásobníku v kůlně,“ hlásil.

Komisař se usmál. „A vy říkáte, že jste nic neukradl, soudruhu Losingu?“

„Člověk má právo zajistit si něco málo navíc pro svou rodinu za všechnu tu těžkou práci.“

„Kde jste na to přišel?“

Lydia odstrčila děti a s pláčem seběhla ze schodů. „Prosím, nezabíjejte jej.“

„Zabít jej?“ opáčil komisař pobaveně. „Ne, váš manžel teď půjde pracovat někam, kde se naučí lépe myslet na své bližní. Na Sibiř.“

Adelininu otci dali hodinu, aby si sbalil své nejteplejší oblečení. Než jej odvedli ke dveřím, směl obejmout manželku i všechny děti.

Lydia plakala. „Jak dlouho bude pryč?“

„O tom já nerozhoduju,“ řekl komisař Karpo.

„Co bude s námi?“

„To, co se stane se všemi kulaky,“ odsekl a odvrátil se.

„Vrátím se. Já se vrátím!“ křičel Adelinin otec, když jej táhli ze dveří do tmy. „Všem vám slibuju, že se vrátím!“

Kapitola třetí

Konec března 1944

25 kilometrů východně od podněstersko-moldavské hranice

Ve voze Martelových, za nimiž jel další vůz a před nimi stovky dalších, všechny promíchané v polořízeném chaosu ustupujících německých armád, si Adeline vybavila, jak oné strašlivé noci otec zmizel ve dveřích. Jako by se to stalo včera.

Všem vám slibuju, že se vrátím!

Od té noci uplynulo téměř patnáct let. Patnáct let nekonečného čekání. Adeline si stále vybavovala raněný výraz, jenž v matčině tváři přetrvával ještě celé týdny poté, co jí manžel zmizel ze života. Ránu, která se prohlubovala s každým dalším rokem bez jediné zprávy a snahy udržet si naději.

Adeline se ohlédla na své podřimující chlapce, s dekami přehozenými kolem ramen a na kolenou. Navzdory stále silnějšímu větru vstala a postavila se na kozlík vedle Emila, zatímco je koně s klapotem dál vezli pryč od všeho toho šílenství. Když se podívala přes vršek plátěné střechy, uviděla starší sestru, jak sedí vzpřímeně vedle matky na jejich voze, otáčí se a vypadá fascinovaná novou krajinou a neustále se přeskupujícím a měnícím se konvojem.

Adelinina matka vypadala přesně opačně. Lydia sklesle třímala opratě, jako by na bedrech nesla olověné závaží, a zírala na své poníky. Vypadala, že se ztratila ve vlastních nevyslyšených modlitbách. Lydia nikdy nepřestala věřit, že se Karl vrátí. Když je v roce 1930 konečně vyhodili z rodného domu, trvala na tom, že svému muži musí v dopise napsat, kam a proč odjeli. Nechala ho za uvolněným kamenem v základech domu, kam si Karl vždy schovával cennosti.

Při vzpomínce na léta strádání, dřiny a samoty, která máma prožila poté, co jim unesli otce a co se ocitli na ulici, Adeline cítila, jak ji lítostí bolí srdce. A co mladší bratr Wilhelm? Neměla sebemenší tušení, co se s ním stalo od chvíle, kdy jej Němci před třemi lety povolali do boje. Stejné to bylo i s Emilovým starším bratrem Reinholdem. Toho odvedli do wehrmachtu, odtrhli jej od rodiny a poslali na západ bránit Paříž. Od té doby o něm nikdo neslyšel.

Adeline se podívala za matčin vůz, za kterým viděla šest nebo sedm dalších. Všechny kočírovaly ženy se stejně shrbenými rameny a upjatými výrazy. Všechny byly kvůli Stalinovi vdovy. Máma nebyla jediná, kdo za sebou zanechal své milované onoho osudového dne. Ano, toto putování na západ pod nacistickou ochranou byl pro Lydii i všechny ostatní svobodné ženy v karavaně nový začátek. Byl to ale zároveň i konec jejich nadějí, konec snů o tom, že se jim manželé ještě někdy vrátí domů.

Jak se s tím dá žít? smutně se divila Adeline. Jak máme přežít?

„Adeline,“ Emil jí poklepal na nohu, „připrav chlapce. Blíží se bouře. Pořádně to schytáme.“

Adeline se podívala na sever a spatřila rychle se blížící tmavomodré mraky. Vzbudila chlapce a pomohla jim do zalátaných vlněných kombinéz, kabátů a čepic a pak si sama natáhla vlněné podvlékačky a pod kabát si oblékla hrubý vlněný svetr. Převzala od Emila otěže, aby se mohl i on převléknout. Natáhl si poslední zbývající vlněné oblečení, když vtom Adeline ucítila, jak jí na tváři přistála první sněhová vločka.

Převzal otěže, než se z malých vloček staly poletující kusy sněhu, jež se začaly koním lepit na boky i krk. Řekl Adeline, aby si s chlapci zalezla pod plachtu.

Za další kilometr už sníh změnil okolí v širé bílé pláně. Koně odvraceli hlavy před větrem, což Martelovým ve stále zrádnějších podmínkách ztěžovalo řízení, a bylo stále těžší udržet vůz na cestě. Sníh se snášel stále hustěji a štípal Emila do očí a tváří. S každým poryvem vůz vrzal a sténal, plachta se na prohnutém dřevěném rámu vzdouvala a kvílela.

Emil se ohlédl na svou rodinu.

„Chci, abyste si všichni přesedli na pravou - větrnou - stranu, abychom se nepřevrátili. A Adel, kontroluj častěji uzly, které drží plachtu na rámu.“

Zatímco Adeline chlapcům nařídila přesunout se na pravou stranu vozu a zkontrolovala uzly, Emil si omotal kolem krku, úst a nosu šátek a stáhl si čepici hluboko přes oči. Sněhová vichřice udeřila naplno. Sníh do Emila bušil, našel si cestičku za límec kabátu a roztékal se mu na zádech. I přes palčáky mu mrzly klouby i odhalená pravá strana obličeje. Na pokožce už nic necítil.

Koně se ploužili dál s hlavami svěšenými a vytočenými doleva, přitom pravý bok vystavovali poryvům větru. Ten byl s každým dalším okamžikem mrazivější a silnější. Brzy si Emil uvědomil, že koně vystavuje značnému riziku, navedl je ke kraji cesty a gestem naznačil tchyni, aby udělala totéž.

Další vozy se kolem nich prohnaly.

Adeline se s chlapci schoulila pod přikrývkami na pravé straně vozu, který se nyní silně otřásal. Poplašeně se na manžela podívala. „Vydrží, Emile?“

„To nevím,“ přiznal a začal se přehrabovat v bedně, kde po chvíli pro oba koně našel kožené klapky na oči.

Předloktím si zakryl tvář a vrátil se k Ódinovi a Thórovi. Připnul jim klapky, aby jim ochránil oči před brutálním bočním větrem. Pak přistoupil k Lydiinu vozu a nasadil klapky poníkům. Ohlédl se po karavaně a spatřil, že se v ní zrovna utvořila mezera.

Vyskočil na vůz, popadl do rukou otěže a švihl jimi přes koňské zadky. Vůz několik metrů klouzal bokem po sněhu, pak se ale srovnal a zase začal uhánět vpřed.

Zdálo se, že klapky pomáhají. Oba koně teď nesli hlavy vzpřímeněji a uši měli nastražené. Emil je však napodobil, sám sklonil hlavu a vytočil ji lehce doleva. Hlavní nepřízeň počasí tak schytalo pravé rameno a bok.

Stále se díval na zasněženou cestu, kde v dáli, asi třicet metrů před sebou, zahlédl další vůz. Po stranách ani vzadu neviděl vůbec nic. Všechno bylo bílé a zastřené chumelenicí. Emil vycítil, že se pohybují otevřenou zemědělskou krajinou, kde se poryvům větru a sněhu nemělo co postavit do cesty. Byl si jistý, že v lese nebo členité krajině by se karavana zastavila a všichni by se ukryli na dně rokle nebo u potoka.

Zvedl se další obrovský poryv a rozbil se o bok Martelova vozu. Vůz se naklonil a chvíli jel jen po dvou kolech. Pak dopadl zpátky na zem.

Chlapci i Adeline zaječeli.

Thór s Ódinem ucítili náraz, zaslechli výkřiky a zabořili se kopyty do země. Setrvačností vozu byli donuceni k pouhému přešlapování, což mělo za následek, že se zadní část vozu zvedla. Emila to málem vyhodilo z kozlíku a musel pustit otěže. Thór a Ódin sklonili hlavy před dalším poryvem sněhové vánice, a než je Emil stačil zastavit, vyjeli mimo vyznačenou trasu a začali nabírat rychlost v nerovném terénu.

Sníh a vítr Emila oslepovaly. Snažil se natáhnout ruce a znovu se chopit otěží ležících Ódinovi na zadku. Byly však namrzlé a proklouzly mu mezi rukama. Pomyslel také na brzdu na levém předním kole, bál se však, že na nerovném terénu se vůz převrátí nebo se zlomí náprava.

Koně byli vyděšení, zmatení a teď se navíc dali do klusu. Od kopyt jim odletoval mokrý sníh a bláto. Vůz se kymácel, vzpínal, klouzal, přesně podle poryvů vánice.

„Zastav je!“ vykřikla Adeline. „Nebo se tu roztřískáme.“

Emil si stáhl levou rukavici, předklonil se a natáhl se, co nejdál to šlo. Dvěma prsty zachytil otěže. Vzápětí si je třikrát omotal kolem pravého zápěstí a pak je popadl holou levačkou. Zapřel se nohama a v záklonu bojoval s váhou splašených koní.

Škubal za ohlávky a nutil koně sklánět hlavy níž a níž, dokud konečně nezpomalili a nezastavili. Boky se jim námahou zvedaly a strachy se třásli. Silně odfrkávali nozdrami a kašlali. Dupali, a když Emil lehce povolil ohlávky, znovu odvraceli hlavy od vánice.

„Chci domů!“ řekl Walt.

Emil si jej nevšímal, odvázal otěže a vylezl zpátky na kozlík, aby se podíval dozadu.

Viděl jen všudypřítomné bílo a víření sněhových vloček. Žádné stromy. Žádné keře a živé ploty. Žádné další vozy. A žádnou cestu. Nic než vánici.

„Emile!“ vykřikla Adeline. „Kudy dál?“

Uvědomil si neochotu koní, klouzání ve sněhu i bláto a sníh, které odletovaly od koňských kopyt, a řekl: „Vrátíme se po vlastních stopách.“

Prvních několik minut to šlo. Emil viděl, odkud přijeli, brzy ale pochopil, že nový sníh padá příliš rychle a vítr zahlazuje stopy. Chtěl pobídnout koně, aby jeli rychleji, ale sotva viděl, kudy je vést.

Brzy už nedokázal rozeznat stopy kol vůbec. Všechno zapadalo sněhem. Záhy sahal až k nápravám. Jestli stále jedeme správně...

Emil neměl rád jestli. Místo toho se rozhodl kličkovat a doufal, že narazí na stopy, které vánice ještě nezavála. Nenašel však nic. Nakonec otočil vůz bokem proti větru, zastavil a zatáhl brzdu.

„Co to děláme?“ zeptala se Adeline.

„Přečkáme vánici tady,“ řekl. „Nemůžeme být dál než pět set metrů od cesty, z níž jsme sjeli, ale teď nemám sebemenší ponětí, kde je. Až zase uvidíme, najdeme ji. A doženeme ostatní.“

Slezl z vozu a vypřáhl koně. Převedl je na závětrnou stranu vozu, přivázal je a pak si vlezl pod plachtu.

„Vypadáš jako sněhulák, tati!“ ozval se Will zpod přikrývek.

Emil se na sebe podíval a uvědomil si, že je od hlavy až k patě pokrytý sněhem.

Walt se začal smát. Stejně tak Adeline. Nakonec řekla: „Shoď ze sebe to oblečení, nebo ten sníh smeť. Jestli nám takhle vlezeš pod deky, všechny nás zmáčíš.“

Emil si svlékl kabát, pak jej vyklepal z vozu a položil ho stranou.

Totéž udělal s botami a kalhotami a pak vklouzl pod deky vedle Walta. Bylo tam teplo, a přestože vůz dostal zabrat, zdálo se, že plachta i rám drží. Prozatím byli v bezpečí.

Vítr trochu polevil a nakonec zcela ustal. Ještě dobrých patnáct vteřin se plachta nad nimi vlnila. Pak udeřil další poryv, znovu se utišil a znovu udeřil. Emil se podíval přes hlavy svých chlapců na Adeline, vyděšenou a zcela ochromenou počasím.

„Budeme v pořádku,“ řekl.

Adeline se pomalu probrala ze spánku a zpočátku nechápala, kde je. Věděla jen, že má tělo v teple a dýchá hořce studený vzduch. Koně udělali krok, a škubnutím vozu ji plně probudili. Otevřela oči a viděla, že je stále ještě den, ale už nesněží. Emil už byl vzhůru a někam odešel.

„Už jsme tam?“ zeptal se Will.

„Připadá ti tady venku něco zelené?“ reagoval na něj Walt.

Adeline polechtala Willa a vylezla zpod přikrývky na kozlík. Vydechovala obláčky páry.

Obloha se vyjasňovala a podle slunce muselo být mírně pokročilé odpoledne. Všude, kam až dohlédla - a že dohlédla dost daleko - bylo blyštivě a zářivě bílo. Když se na něco zahleděla, bolely ji z toho oči.

Emil obešel vůz a vedl Ódina s Thórem.

„Můžeš jim dát trochu ovsa?“

„Ano. Kde to vůbec jsme? Kde je cesta?“

„Myslím, že vede okolo toho malého stromořadí,“ a ukázal volnou rukou. „Ale vyjedeme na tamten kopeček, abychom měli lepší rozhled.“

„Nevidím žádné vozy ani náklaďáky.“

„Odtamtud je uvidíme,“ řekl a zapřáhl Ódina. „Slibuju ti, že než se setmí, budeme zpátky na cestě, a než se naděješ, doženeme i náš konvoj.“

Adeline seskočila z vozu a sníh jí sahal místy až po kolena, viděla však i místa, kde by zapadla ještě víc. Poté, co koním nabrala plnou plechovku z jediného pytle ovsa a co Emil zapřáhl Thóra, vyrazili na kopec.

„Myslíš, že se dostaneme až nahoru?“ zeptala se. „Nerada bych tady uvízla.“

„Dojedeme co nejdál a zbytek vylezu.“

Po bouři byl vzduch štiplavý a ve větru poletující sníh se jako kouř obtáčel kolem nohou koní a kol vozu. Emil zastavil kousek od úpatí kopce s navátými závějemi.

„Hned se vrátím,“ podal ženě otěže.

Adeline sledovala, jak manžel napochodoval do závějí, v nichž zapadl do poloviny stehen. Oba chlapce to pobavilo a hlasitě se rozesmáli.

„Tatínek se zasekl,“ řekl Will.

„Ale ne na dlouho,“ upřesnila Adeline, když si Emil probojoval a prokopal cestu do mělčího sněhu a pak vytrvale stoupal do kopce.

Byl asi ve třech čtvrtinách cesty, když Adeline přes povídání chlapců a cinkání koňských postrojů zaslechla tiché dunění na jihu - u mladého stromořadí, které zahlédli nedaleko.

Zvedla se na kozlíku, zaclonila si oči a uviděla šest německých tanků Panzer asi kilometr od nich, jak se prodírají sněhem přímo k nim.

„Díky bohu,“ řekla chlapcům. „Jakmile tanky projedou, rozhrnou a upěchují všechen sníh, takže bude snadné dostat se odsud na silnici.“

Zdálo se, že hluk tanků je najednou hlasitější a blíž, tak blízko, že sotva zaslechla někoho křičet. Pak si uvědomila, že zvuk nepřichází z jihu, ale ze severu.

Otočila hlavu a uviděla Emila, jak k nim skáče z kopce jako vyplašený kamzík a kolena se mu podlamují a boří do sněhu, ale obratem se zase zvedá a peláší dál. I když je dělilo dobrých sedmdesát metrů, nemohla nevidět hrůzu v jeho tváři.

„Adeline!“ křičel.

„Mami! Podívej se nahoru!“ zaječel Walt.

Na kopci se dobrých dvě stě metrů za Emilem objevila hlaveň děla sovětského tanku, následovaná obrovskou otočnou věží, pancéřovou korbou a nakonec i pásy žvýkajícími sníh a promrzlou zem.

„Utíkej!“ křičel Will. „Tati, utíkej!“

Emil se ohlédl přes rameno, v důsledku toho upadl do hlubokého sněhu na úpatí kopce, zapotácel se a rozplácl se na břicho a obličej. Tank se zastavil, otočil se a s řevem se řítil z kopce přímo k nim.

Vzápětí byl Emil zase na nohou a prodíral se sněhem, aniž by si všiml, že tank zastavil na plošině v kopci asi ve čtvrtině cesty dolů. Za ním se objevil další sovětský tank a další. Sjely níž k prvnímu tanku a zastavily se.

Emil se mezitím vyhrabal z hlubokého sněhu a vletěl na vůz jako nějaká šílená sněhová příšera. Vyškrábal se na kozlík, chytil otěže a zařval: „Držte se!“

Popadl bič, který téměř nikdy nepoužíval, švihl koně po hřbetech a prudce zatáhl za otěže, aby spřežení jelo nalevo. Ódin s Thórem se vzepjali a vyrazili na jih.

„Před námi jsou panzery,“ řekla Adeline a držela se postranice jako klíště.

„Cože?“

„U stromořadí. Jedou k nám. Teď jsou úplně dole. Šest-“

Přerušila ji obrovská rána, v těsném sledu následovaná dvěma dalšími.

Sovětské tanky zahájily palbu.

Koně zaržáli a splašili se. Cvalem pokračovali na jih, i když do dolíku před nimi, kde stály německé panzery, dopadaly první střely. Jeden výbuch za druhým vymršťovaly led, sníh a oheň, který se spirálovitě zvedal do hořkého vzduchu.

„Otoč to!“ křikla Adeline. „Za Sověty budeme ve větším bezpečí.“

„Za Sověty budeme mrtví,“ zakřičel v odpověď a znovu pobídl koně.

Panzery před nimi opětovaly palbu - tři děla současně, po nich dvě a nakonec poslední. Všem se v ústí kanonu oslnivě zablesklo, takže koně začali zpomalovat, protože nevěděli, čeho se mají bát víc - jestli biče, nebo výstřelů. Emil jim v tom brzy udělal jasno.

Na svahu za nimi vybuchovaly německé střely. Ódin převzal velení, vrátil se do cvalu a táhl vůz klouzající ve sněhu za sebou, dokud se Thór nepřidal a nenašel správné tempo. Vůz nabral rychlost. Kola se prořezávala sněhem.

Na vrchol kopce za nimi mezitím dorazil další tank Rudé armády a vypálil z děla. Totéž udělaly i zbylé tři tanky. Sovětské střely opět dopadly nedaleko doliny, kde byly panzery, chrlily však jen plameny a kamení a nezpůsobily žádné škody. Emil si všiml, že se panzery daly do pohybu a derou se kouřem a sněhem zčernalým výbuchy na vyvýšeninu.

Věže se pootočily a hlavně děl se zvedly.

Německé tanky palbu opětovaly energičtěji a kličkovaly zasněženou plání dál na sever. Poté se zastavily a vystřelily na svah, od něhož se Martelovi stále víc a víc vzdalovali. Sověti znovu zahájili palbu.

Od nejbližších dvou panzerů z celkových šesti teď mladou rodinu dělilo čtyři sta metrů. Tanky zpomalily a zastavily a upravovaly nastavení hlavní. Emil nepřestával bičem pobízet koně k blížícím se německým tankům, ani když ruské střely dopadly a vybuchly přímo mezi nimi. K nebi vymrštily další sloupy plamenů, ohořelých trosek a sněhu.

Adeline a chlapci křičeli, ale Emil nemohl zastavit. Dva nejbližší panzery už měli skoro na dosah. Vzdálenost mezi nimi se zmenšovala. Pobídl koně doprava a snažil se tankům uhnout z cesty. Bičoval Ódina i Thóra jako nikdy předtím, krutě a cílevědomě, znovu a znovu.

Panzer napravo od nich vystřelil a přiměl koně uhnout nalevo. Emil je strhl zpátky doprava a v té chvíli jim nad hlavami ze vzdálenosti ani ne sta metrů vypálil nejbližší německý tank. Řev střelby byl ohlušující. Energie výstřelu zasáhla koně i lidi. Koně sebou trhli. Emil ucítil těžký vibrující úder, po kterém se otřásla zem a který jej omámil, a tak chvíli nemohl koně pobízet.

Prolétli mezerou mezi dvěma panzery.

Byli už daleko za nimi, když Sověti znovu zahájili palbu. Německý tank, který k nim byl nejblíže, zasáhli a vyhodili do povětří. Do vzduchu nad blyštícími se bílými poli stoupal černý dým.

Čtyři sta metrů před nimi se náhle objevil německý armádní náklaďák, který přejížděl zleva doprava a mířil na jihozápad. Trasa. Silnice. Jsou zpátky!

Emil konečně přestal bičovat koně.

Ještě pořád mu zvonilo v uších a točila se mu hlava, s jistotou však navedl vzpírající se spřežení do kolejí, které vytvořil projíždějící náklaďák. Teprve potom se ohlédl na svou ženu a děti, kteří leželi uprostřed změti věcí na kdysi pečlivě naloženém voze. Všichni Martelovi zůstali v šoku, že ve zdraví vyjeli z bitevního pole. Stále se však při každém výbuchu přikrčili. Emil se usmál a kývl, pak pohlédl na své koně a uviděl, že po bičování jim na zadcích krvácejí otevřené rány. Udělalo se mu z toho pohledu tak špatně, že se vzlyky až dusil.

Kapitola čtvrtá

Adeline se třásly všechny svaly v těle. Bolela ji žebra. Hrdlo ji bolelo od křiku. V uších jí hučelo a všechno znělo tlumeně a vzdáleně.

Viděla, že Will s Waltem jsou stejně omráčení a ohromení tím, co právě prožili, a ze všeho nejdřív je chtěla utěšit. Pak si ale uvědomila, že Emil se na kozlíku hrbí, třesou se mu ramena a pláče. Setřásla strnulost, po všech čtyřech se k němu doplazila a vroucně jej objala.

„Zachránil jsi nás,“ vydechla, sotva však slyšela vlastní slova. „Všechny jsi nás zachránil.“

Emil si předloktím otřel oči a pak rukou ukázal na krev, která stékala koním z ran. Pohlédl na Adeline s hlubokým smutkem a lítostí.

„Vím, jak je miluješ,“ vykřikla, „ale uzdraví se a my jsme díky tomu, co jste společně vykonali, naživu.“

Nevěděla, jestli Emil slyší, co mu říká, ale zdálo se, že to přinejmenším cítí. Napětí z něj částečně vyprchalo. Pak ji políbil, slezl, nasbíral sníh a tím koním vytřel rány. Oba koně se při jeho doteku prudce chvěli a opakovaně funěli bolestí, ale čím víc sněhu Emil na rány nanášel, tím víc se uklidňovali.

Když vylezl zpátky na vůz, začínal se Adeline vracet sluch. Opatrně zvedl otěže a sotva se dotkl koňských ocasů, aby zvířata znovu přiměl k pohybu. Střelba z děl ustala. Zdálo se, že panzery Sověty zahnaly, a na vzdáleném svahu hořely dva ze čtyř tanků Rudé armády.

Adeline ucítila, jak ji někdo zatahal za rukáv. Will klečel za matkou a vzhlížel k ní.

„Slyšíš něco?“ zeptal se jí.

„Už je to lepší.“

„Já slyším,“ řekl Will a usmál se. Zavrtěl hlavou jako poblázněný a zběsile si mával rukama kolem uší, až ji to rozesmálo.

Will se začal znovu usmívat, tentokrát v reakci na matčin smích, a ona se díky tomu ještě více rozzářila. Překonali sněhovou bouři. Unikli z tankové bitvy. A přežili! Všichni čtyři. Potlučení, pohmoždění, ale bez zlomenin.

Adeline se chtělo smát, zpívat a plakat zároveň. Nevěděla, jestli se někdy cítila tak... živá! Walt se postavil vedle bratra a zmateně si ukazoval na uši.

„Ať to přestane, mami,“ řekl, mnul si palčáky a jen stěží zadržoval slzy. „Bude se to dít každý den, mami?“

Uvědomila si, jak je starší chlapec rozrušený, a zatímco mu otevírala náruč, vrtěla hlavou. Walt zaváhal, ale pak k ní přistoupil a ona jej pevně objala. Za posledních šest hodin, které uplynuly od chvíle, co opustili domov, toho tolik viděl. Na šestiapůlletého chlapce až příliš, pomyslela si a přitiskla jej k sobě. Pak ucítila, jak ji zezadu objal Will a položil jí tvář na zátylek. Na ničem jiném jí v tu chvíli nezáleželo.

Adeline zářila a zamrkala, aby zahnala slzy. Uviděla Emila, jak na ně celý šťastný hledí. Takového jej ještě nikdy neviděla. Copak je třeba prožít něco tak hrozného, aby se člověk cítil tak krásně? Téměř se dotknout smrti, aby vám pak chtělo srdce puknout radostí, protože jste zkrátka rádi, že žijete?

Radost ji neopouštěla. V opravdovém úžasu hleděla na každičký strom, opuštěnou chatrč, kus skály nebo větrný mlýn, na které narazili a jež trčely z rozlehlé zasněžené krajiny. Všechno to byly dary, které si ve vzpomínkách odnese a nikdy na ně nezapomene.

K Emilovu překvapení dohnali chvost ustupujícího vojska ani ne za hodinu. Esesáci v nejhorších chvílích bouře vyhlásili zastávku a karavana se teď přerušovaně valila dál. Zastávek bylo víc než rozjezdů. Zmatek nezmenšovaly ani německé posily a zásobovací vozy, které se pohybovaly po stejné cestě, ale opačným směrem. Od západu mířily na východ k neustále se měnící frontě přímo za jejich zády.

„Jak daleko dnes pojedeme, tati?“ zeptal se Walt.

„To nedokážu říct.“

„A kdo dokáže?“

„Náš... doprovod,“ Emil nedokázal skrýt znechucení. „Nacisté. SS. Z nějakého důvodu nás mají cestou na západ chránit. Řeknou nám, kdy pojedeme a kdy zastavíme.“

„Proč nemůžeme pokračovat, kdy sami budeme chtít?“ chtěl vědět Will.

„Protože jsme teď váleční uprchlíci, lidé, kteří opustili svou zemi. Nemáme nic, takže ani nemáme nárok o něčem rozhodovat.“

Emil cítil bezmoc, jakou už dlouho nezažil. Ve Friedenstalu se mu líbilo, že má svůj život plně v rukou. Neměl rád, když mu někdo nařizoval, co má dělat, a vlastně ani nikdy příliš neposlouchal, jen nebyl tak hloupý, aby to říkal nahlas.

Věděl, že je vydán na milost a nemilost nacistické eskortě a že do toho, jak se bude odvíjet blízká budoucnost, nemá co mluvit. Pro jeho rodinu to však bylo to nejlepší. O tom nepochyboval. Kdyby zůstali na místě a čekali na Rusy, rodina by se rozpadla. Poslali by ho na východ do táborů a Adeline s ním. Chlapci by zůstali sirotky v péči státu.

Emil věděl, že pro přežití své rodiny přijal správné rozhodnutí. Stále jej však trápilo, že je vydán napospas cizím rozmarům, zvlášť když to jsou lidé, kterými pohrdal.

Dalších pět kilometrů krajina pozvolna klesala a sněhu ubývalo. S blížící se tmou a klesající teplotou dohnali a předjeli Lydiin vůz; chlapci se okamžitě začali překřikovat při popisu svého sněžného dobrodružství a předbíhali se v líčení detailů tankové bitvy, což babičku vyděsilo a tetu Malii ohromilo.

Kolona opět zpomalila. Od esesáků přišla zpráva, že wehrmacht na noc zastavil veškeré cesty na západ, aby mohly projet vojenské transporty a nákladní auta mířící na východ, kam přivážely na frontu posily a zásoby. Vozy začaly sjíždět ze silnice a utvářet provizorní tábor.

Emil zahlédl u řady stromů vedle cesty neobvykle krytý vůz. „Podívej, kdo se utábořil před námi. Tady přespíme.“

Zastavil vedle vozu s potahem důmyslně spleteným ze suchého rákosu.

U něj se objevil shrbený muž. Šoural se, nesl sekeru a hromádku dříví a nevšímal si, že je někdo poblíž. Dřevo hodil k doutnajícímu ohni mezi kameny poblíž vozu a vypadal, jako by se ztratil. Jako většinou, když uviděl otce, pocítil Emil jistý smutek; Johann Martel za Stalina velmi trpěl.

„Dědo!“ volali chlapci. „Dědečku!“

Will s Waltem vylezli z vozu a běželi k Emilovu otci a k ohni, aby se zahřáli a vyprávěli mu o tankové bitvě a o tom, jak je koně zachránili.

Johann se na chlapce usmál a silnýma rukama je rozpačitě poplácal po ramenou. Emil slezl z kozlíku a začal se starat o koně.

„Uvaříte s matkou večeři?“ zeptal se Adeline.

„A s Malií,“ přikývla Adeline. „Máme si rozdělat vlastní oheň, nebo se podělíme o tento?“

„Zeptám se.“

Emil uvázal Ódina s Thórem ke stromu, potom jim sňal postroje a dal jim víc ovsa než obvykle. Do ran jim vetřel mast a znovu se oběma něžně omluvil, že byl nucen je tak zbičovat. Když skončil, vydal se k ohni. Než k němu stačil dojít, objevila se za vozem jeho matka, tvrdá a rázná žena kolem šedesátky, jako by se tam schovávala a čekala na něj.

Karoline Martelová ukázala na své vnuky, kteří dřepěli u ohně.

„Předpokládám, že je nakrmíte z vlastních zásob, Emile.“

„Pochopitelně,“ přikývl. „I když asi úplně nedává smysl rozdělávat dva ohně.“

Matka se mírně zamračila. „Nemůžeš nechat všechno na otci.“

„S tím souhlasím.“ Zavolal na Walta a Willa. „Kluci! Jděte posbírat co nejvíce suchých větví a než se setmí, přitáhněte je sem. Nějaké vidím támhle dole u potoka. Hlavně nic mokrého. Fofrem.“

Synové se smutně podívali na hučící oheň, ale pak se zvedli, a jak mají kluci ve zvyku, udělali z toho hru. I když byly Willovi jen čtyři a půl, byl z těch dvou soutěživější.

„Najdu jich víc než ty, Walte!“ vykřikl a vyrazil.

„Koho zajímá, kdo jich najde víc?“ houkl Walt a rozběhl se za mladším bratrem. „Musíš přinést co největší!“

„A ještě před setměním,“ křikl na ně otec.

Vyrazili k potoku, smáli se a ječeli a veškerá hrůza tankové bitvy byla pro tuto chvíli zapomenuta. Emil si nevšímal matčina nesouhlasu, sledoval je, jak utíkají, a hřálo jej u srdce, že dokázali najít způsob, jak si hrát a smát se, přestože se zuby nehty snaží uniknout válce.

Johann se rozkašlal a vzápětí se skoro dávil, přestože z hrudi mu vycházelo jen slabé chrastění. Na chvíli se uklidnil, ale pak jej přepadl další a delší záchvat kašle. Nakonec se mu podařilo vyplivnout hleny na zem. S udiveným výrazem ve tváři udělal krok.

„Měl by sis sednout, Johanne,“ zavolala na něj Karoline a zatvářila se ustaraně. Pohlédla z manžela na syna. „Vidíš, zmůže jej už i pouhé sbírání dříví.“

„Je to jen malý kašel, Karoline,“ namítl Johann, ale sedl si na pařez a opřel se o kolo vozu. „Už jsem zažil horší věci.“

„Nezapomínej, že to byl právě tenhle malý kašel, co tě málem stálo život v dolech,“ nenechala se odbýt jeho žena.

„Malý kašel mě naopak vysvobodil, nebo ne?“

„Jen se na sebe podívej,“ vrčela, stále ještě nesmířená s faktem, že jí ho uprostřed noci sebrali stalinisté a poslali jej na Sibiř - stejně jako Adelinina otce.

Johann byl farmář a člověk zvyklý žít venku, ale na Sibiři byl nasazen na práci v podzemí. Strávil téměř sedm let v dolech, kde kopal uhlí, než se u něj objevil kašel, který se pak rozšířil i mezi další vězně. Podle vlastních slov Johann dvakrát málem zemřel a záhadnou nemocí postupně onemocnělo více a více mužů. Sověti, kteří měli důl na starosti, se obávali, že přijdou o celou pracovní skupinu, a tak se rozhodli, že místo léčení či zabíjení budou nemocné propouštět na svobodu. Vyhodili je z táborů a řekli jim, ať si jdou domů.

Nemocný a s horečkou tedy Emilův otec uprostřed léta nastoupil do nákladního vlaku a v úmorném vedru jel celé týdny na západ, než našel cestu zpět do jižního Ruska. Když zaklepal na Karolininy dveře, byl vyhublý, sužovaný kašlem a špinavý. Karoline vlastního manžela nepoznala.

Nepoznal jej ani jeho syn, který si myslel, že otec za těch sedm let, co byl pryč, zestárl snad o čtyřicet let. A nejen kvůli záhadné plicní nemoci. Léta v sibiřských dolech s Johannem něco provedla, zlomila jej, připravila jej o vnitřní oheň. Ještě roky po návratu jej často nacházel, jak tupě zírá do dálky, myšlenkami přenesený do temné minulosti, o které mluvil málokdy. Emilova matka říkala, že se v noci často budí s křikem, horečkou a zalitý potem.

„Kde je Rese?“ zeptal se Emil.

„Tvoje sestra spí,“ řekla. „Z těch otřesů ve voze se jí udělalo špatně od žaludku.“

„Emile?“ Adeline pokračovala dřív, než se manžel stačil ozvat. „Je oheň připravený?“

Otočil se a uviděl Adeline, Lydii a Malii, jak přinášejí hrnce a zásoby na vaření.

„Jsme připraveni,“ odpověděl. „A kluci shánějí další dřevo.“

Adeline přikývla, ale když přistoupila blíž, přesunula pozornost z manžela na tchyni a sledovala Karoline, upřeně hledící do ohně. Ať se Adeline snažila sebevíc, nemohla zapomenout na malou lahvičku smetany a cítila, jak ji svírá známá hořkost. V duchu se obrnila, došla k ohni, přidřepla si a začala klackem rozhrnovat žhavé uhlíky.

Už od dětství byla Adeline povahou vřelá, obětavá osoba, která téměř nikdy neřekla o nikom křivé slovo. Ne tak její tchyně. Karoline byla chladná, bezcitná bytost. Adeline špatně snášela její blízkost a vyhýbala se jí, jak jen to bylo možné.

„Bez pozdravu?“ procedila Karoline koutkem úst.

Adeline vzhlédla a přinutila se usmát. „Ahoj, Karoline. Omlouvám se. Přemýšlela jsem o večeři. Děkuju, že jsi nám dovolila použít váš oheň. Je to od tebe moc milé.“

Karoline si ji chvíli měřila a pak se soustředila na její matku. Lydia Emilovu matku pozdravila a rovněž jí poděkovala za oheň, protože věděla, že Karoline bude méně popudlivá, když se k ní budou chovat uctivě. Adeline postavila hrnec na uhlíky a začala ohřívat guláš, který připravili z brambor, cibule a slaného vepřového masa.

„Dejte tam i tohle!“ vykřikla Malia a přiběhla se svazkem mladého divokého chřestu. „Našla jsem to poblíž našeho vozu! Jako by ho tady pro nás někdo zasadil!“

Adelinina starší sestra vypadala tak nadšeně, že ani přítomnost Karoline nezabránila Adeline, aby se usmála a chřest si od ní vzala. Uběhlo už dvacet let od chvíle, co se Malia vydala nakrmit rodinné mezky a schytala kopanec; dvě desetiletí, co ležela v kómatu a nikdo nečekal, že ještě povede normální život. Malia však měla silného ducha a probudila se. Jistě, v mnoha ohledech se změnila, ale pořád to byla tatáž osoba: upřímná, laskavá, milující a podivně zábavná. Adeline ji milovala jako dítě a miluje ji dodnes.

Chlapci se vraceli od potoka a tlačili do kopce svůj vozík se dvěma velkými ulomenými větvemi.

Emil k nim přistoupil a v záři ohně obcházel a zkoumal obě větve. „No,“ usoudil nakonec, „myslím, že Waltova větev je větší.“

„Cože?“ zarazil se Will.

„Říkal jsem ti to!“ zakřenil se Walt.

„Ale vzhledem k tomu, Walte, že máš o dva roky a o osm kilo víc než Will,“ dodal otec, „vyhlašuju remízu.“

„Cože?“ čertil se Walt.

„Remíza!“ zajásal Will a roztančil se.

Walt se tvářil sklesle, ale jen do chvíle, než mu Emil připomněl, že dříví na oheň budou potřebovat každý večer, dokud jejich putování neskončí, a než je oba přišla Adeline obejmout.

„Proč jsi nás objala, mami?“ zeptal se Will.

„Za to, že jste přivezli dříví.“

„Máme tě obejmout za to, že nám připravuješ večeři?“

„Ano, prosím,“ požádala škádlivě. „A za všechno ostatní, co pro vás dělám.“

Za nimi zaburácel dívčí hlas. „Přestaňte s tím objímáním. Bolí mě z toho hlava a k tomu ještě žaludek.“

Adeline se zahleděla přes oheň za tchyni a uviděla Emilovu sestru, jednadvacetiletou Theresu, jež právě slézala z vozu. Říkalo se jí „Rese„ a stejně jako Adeline a ostatní ženy na sobě měla tmavý těžký vlněný kabát a dlouhou šatovou sukni. Na rozdíl od ostatních žen a dívek však Rese nosila zlaté vlasy rozpuštěné, nikoli zabalené v šátku nebo vlněné šále.

„Jak se cítíš?“ zeptala se jí matka.

Rese nacpala ruce zastrčené do kapes kabátu. „Jako bych mrzla, měla v hlavě hřebík a chtělo se mi zvracet.“

Kluci se začali smát. Stejně tak Adeline. Měla Rese ráda. Stejně jako v případě její vlastní sestry člověk nikdy nevěděl, co řekne.

Malia si sebejistě poklepala na hlavu a řekla: „Mohlo to být horší. Mohla jsi třeba dostat do hlavy kopanec od mezka.“

Rese se zarazila a poklepala si prstem na spodní ret. „Nebudu se s tebou hádat, Malie. Kopanec od mezka do lebky by byl horší než nutkání zvracet kvůli hřebíku v hlavě.“

Will a Walt se znovu zasmáli. Dokonce i Emil se uchechtl, dokud Karoline neřekla: „To by stačilo, vy všichni. Nepodporujte ji v tom. Rese, přemýšlíš vůbec, než něco řekneš?“

Emilova sestra pohrdavě prošla kolem své matky. „Co to tady bylo za zábavu?“

„Proboha, co jsem to stvořila?“ optala se nevěřícně Karoline.

Adeline postřehla, jak se Rese mihl tváří záblesk bolesti, pak se usmála a řekla: „Nestvořila jsi mě sama, matko.“

Matka nad tou drzostí zalapala po dechu. Johann se usmál.

Rese natáhla studené ruce k ohni. „A pomysli: jestli v tom má prsty i Bůh, jestli je zrození zázrak, jak jsi mi kdysi řekla, matko, pak i já jsem zázrak a jsem vším, čím mám právě teď být. Nemám pravdu?“

Karoline na ni zírala, jako by mluvila neznámým jazykem. Malia vykouzlila obrovský úsměv.

„Johanne,“ postěžovala si Karoline, „kde se v ní berou takové věci?“

Manžel pokrčil rameny a nadále se usmíval.

„V jejím mozku,“ objasnil všem Walt.

Rese se zasmála a ukázala na Walta. „Líbí se mi, jak můj malý synovec přemýšlí.“

Karoline spráskla ruce, podívala se na první hvězdy na večerní obloze a vzdychla: „Vzdávám to. Je to nad moje síly.“

Rese obešla oheň a povídala si s chlapci, Adeline míchala guláš. Když skončila, Rese k ní přistoupila a zašeptala: „Všimla sis někdy, že je to vždycky o matce? Co jsem,já' stvořila?,Já' to vzdávám?“

„Když to teď říkáš...“

„V hloubi duše si myslím, že nemá ráda ostatní lidi, protože nemá ráda ani sama sebe.“

„Už dávno jsem vzdala snahu pochopit tvou matku,“ podotkla Adeline a vytáhla hrnec z uhlíků.

Lydia přinesla misky, a Adeline je naplnila horkým gulášem.

„Voní to skvěle,“ řekla Rese. „Můžu si dát taky?“

Zaslechla to její matka. „Tady máš svou večeři. Suchary a sušené maso.“

„Suchary a sušené maso?“ postěžovala si Rese. „Venku je zima, matko. Raději bych si dala to, co mají oni.“

„O tom nepochybuju,“ přikývla Karoline. „Ale jestli budeme všichni jíst takhle, vyhladovíme, než dorazíme do cíle.“

Následovalo dlouhé nepříjemné ticho, které nakonec přerušila Malia, která vzhlédla od misky s gulášem, usmála se na Karoline a řekla: „Děkuju vám, paní Štěstěno.“

Adeline se otočila a odešla, aby nebylo vidět, že se usmívá, ale Rese se neudržela a vyjekla smíchy. Emil se všemožně snažil smích zadržet, brzy však se i on zaklonil a od plic se smál. Jeho otec naopak hlavu sklonil a snažil se nenápadně chichotat, záhy se ale přidala Lydia i chlapci, takže se smáli úplně všichni. Když jeden přestával, podíval se na druhého a znovu propukl v záchvat smíchu. Všechny starosti a bolesti byly zapomenuty a všichni si ten okamžik užívali. Všichni, kromě Adelininy tchyně.

Když se na ni Adeline podívala, Karoline vstala. Rty měla zkroucené opovržením a plivla po Malii jedovatá slova.

„Copak už jsi na tu hrůzu zapomněla?“ zašeptala drsně. „Už jsi zapomněla, jaké to je hladovět, co? Samozřejmě že ano. Musíš mít jen půl mozku, abys zapomněla, jaké to je mít celé týdny prázdné břicho. Co všechno uděláš, abys přežila.“

Smích utichl. „To není fér, Karoline,“ ozvala se Lydia.

„Tvoje dcera to nemá v hlavě v pořádku,“ opáčila Emilova matka.

„Ty jedna zlomyslná ženská. Ty-“

Malia položila matce ruku na rameno a pak se na Karoline podívala beze stopy sebelítosti nebo hněvu. „Ne, nemám, paní Martelová. Stejně jako vy. Ale víc než polovina mozku mi zbyla, takže si hladomor pamatuju. Vzpomínám si, že jsme byli tak hladoví, že jsme jedli i polní trávu. Maminka, Adeline a náš bratr Wilhelm byli hned vedle mě, klečeli a plakali, protože tatínka dva roky předtím odvedli na východ a nám nezůstalo vůbec nic. Všichni jsme se dusili tím, jak nás tráva řezala v krku a bobtnala nám v břiše. Pamatuju si to, jako by to bylo dnes.“