Angličtina na rovinu II

Copyright © 2015 by Darren Crown

Translation © Miluš Kotišová, Jaroslava Vaňková a Darren Crown

ISBN 978-80-242-7427-0

Předmluva

Kniha, kterou držíte v ruce, je druhým výborem sloupků psaných pro E15 pod názvem Angličtina na rovinu, které v tomto deníku vycházejí už od roku 2008. Na počátku naší spolupráce mi editor položil otázku, jestli je vůbec dost látky a námětů na to, aby takový sloupek vycházel hodně dlouho. O šest let později si myslím, že známe odpověď. Podle mne jsou bohatství, barvitost, naprosto úžasná prapodivnost a konečně i člověčenství, které jazyk představuje, nekonečným pramenem fascinace, potěšení i poučení. Mnozí studenti často ztratí právě smysl pro údiv a radost z jazyka, a tak je můj sloupek pokusem, jak tuto nerovnováhu zvrátit, angličtinu polidštit a vyvést ji mimo stěny třídy, kde je mnohdy vyučována buď jako rozvláčná a chudokrevná soustava pravidel, nebo do takové míry trivializována pro nedůvtipné, až to uráží inteligenci studenta.

Při psaní těchto krátkých textů jsem se soustředil především na mluvené slovo. Jazyk je v první řadě záležitostí lidí, kteří se spolu chtějí dát do řeči, a to je to, čeho se většina mých studentů dožaduje. Naštěstí zůstává mluvená angličtina – k překvapení většiny lidí – v jádru i nadále jazykem primitivních barbarů: pevný slovosled, přednost opisu před tvořením slov (zpoplatněný = something you have to pay for) i úmorný a předvídatelný způsob myšlení, který často třeskutě narazí na sklon Čechů upřednostňovat pružnost a vyhmátnout přesně to správné slovo. Tentokrát pohovoříme o takových báječných tématech, jako jsou frázová slovesa, počitatelná a nepočitatelná slova, původ významů slov a spousta jiných věcí. V závěru se pokusím představit vám systém anglických slovesných časů jako… inu… něco, co je překvapivě systematické.

Stejně jako první knihu i tuto můžete číst od začátku do konce, nebo se do ní prostě nořit nahodile podle toho, co vás zaujme. Doufám, že vás bude četba bavit tak, jako mě bavilo psaní.

Není tam žádné tam

Řekl jsem to už dříve a říkám to znovu: angličtina je jazyk ve své podstatě barbarský. Jeho první mluvčí si v pátém století prosekali cestu Anglií, zanechavše za sebou tratoliště krve. Zapáchali, byli hrubí a brutální. A jestli je něco, co barbaři nesnášejí ze všeho nejvíc, pak je to slabost, a nejslabší věta, kterou můžete vyplodit, je ta, která jednoduše říká, že někde je něco neznámého, jako ve větě „There’s a book on the table“. Povšimněte si toho bojácného slovesa „be“. Povšimněte si změkčile neurčitého a. To je slabota. Pro barbarského ducha potřebuje taková slabost nějaký sval navíc, a proto výplňkové slovo ve výpovědi, což je odborný termín pro tento druh vyjádření, je there“. Ono „there“ neznamená zhola nic. Je to gramatická vata. Jediným jeho účelem je aspoň na pohled posílit slabou větu, asi tak jako skvělé kovové šupiny vpletené do kroužkové zbroje vyhublého římského legionáře. NEříkáme tím „tam na stole je kniha“.

Ušetřím vás dlouhého výkladu a ukážu vám jednoduchý fígl. Předně si všimněte, že překlad naší věty zní: „Na stole je kniha.“ Dále si všimněte, jak ráda klade čeština nejdůležitější prvek až na konec, a tou nejdůležitější informací v uvedené větě je naše tajuplná kniha! Pokud by se vás však někdo zeptal „Kde je kniha?“, odpověď v češtině by zněla „Kniha je na stole“, přičemž to důležitější je tu nyní určení místa a tudíž jde na konec ono, nikoli kniha. Anglická obdoba téhož by zněla „The book is on the table“, s pěkně svalnatým určitým členem, který si procvičuje svou barbarskou tělesnou konstituci, aby dal na odiv, jak silný je to konatel.

Náš fígl spočívá v tomto: v zásadě pokaždé, když máte českou větu, která začíná určením místa a používá sloveso být, se naskýtá příležitost pro výplňkové slovo s „there“. „V Kanadě je spousta Čechů“ – „There are a lot of Czechs in Canada“. Všimněte si, co se stane, když vyměníme sloveso být: „V Kanadě žije spousta Čechů“–„A lot of Czechs live in Canada“, po nějakém „there“ ani vidu ani slechu. Všimněte si také, že na prvním místě se mohou ocitnout i jiné věci mimo určení místa: „V sobotu bude večírek“ se překládá jako „There’ll be a party on Saturday“.

Tohle není pravidlo; je to trik. A funguje!

A ještě jedna věc, než si půjdeme každý po svých: spousta lidí mi nevěří, když jim říkám, že „there“ ve spojení „there is“ nemá žádný význam. Obvykle se jim zmíním o Gertrudě Steinové, americké spisovatelce, která nepřilnula k městu Oakland v Kalifornii. Proč? Její odpověď: „Není tam žádné tam“. Neboli anglicky: „There’s no there there.“

Potlesk pro Czenglish!

Czenglish. Reakce studentů na toto slovo mě vždycky překvapuje. Často vyvolává jakýsi rozpačitý smích a – což nechápu – stud a pocit pokoření, jako by míchání prvků z vašeho prvního i druhého jazyka nebylo tou nejpřirozenější věcí na světě! Tyto pocity nedostatečnosti mají původ opravdu jen a jen v neznalosti, ostatně jako u dětí, a tak vás hodlám seznámit s globální angličtinou, ve které je tento druh zaměňování zcela normální.

Existuje i Spanglish (španělština a angličtina), Franglais (francouzština), ba dokonce Deutschlish. Tyto výtvory nejsou plodem hříchu a jejich vznik není důvodem k sebemenšímu poplachu. Koneckonců jazyk patří nám všem a my s ním můžeme nakládat, jak je nám libo. Jsme svobodní, a proto pokud se nám nějaká slova líbí v jednom jazyce, můžeme je zavést i ve vlastním. Může se tak stát v žertu nebo i ve vší vážnosti. Je klidně možné, že nové slovo dodá drobnou významovou nuanci. Ať už bylo motivací cokoli, mluvčí špangličtiny například upustili od užívání slovesa estacionar, když chtějí své auto někam dát, a nahradili ho slovesem parquear. K anglickému slovu přidali pouze španělskou koncovku, podobně vzniklo české sloveso parkovat; ovšem parquear považují mnozí španělští mluvčí za cizorodé, zatímco parkovat je v češtině již přijatý úzus. Jeden se až diví, viďte?

Ale tyto jazyky nejsou zrovna ty nejzajímavější. K různým slovům a tu a tam nějaké té gramatické zvláštnůstce přijdou asi tak, jako člověk v přírodě nachytá na oblečení osiny z obilí nebo plody lopuchu. Pozoruhodné je však to, co se děje v místech, kde angličtina a místní jazyky sdílely společné lože po delší dobu a zplodily potomky zcela nevídané. Jihoasijská angličtina, jíž se mluví v Indii, je květnatá až ornamentální. Honosí se řadou větných vazeb původem z 19. století a gramatickými nonsensy typu „I’m thinking that it’s late“, které je tu naprosto v pořádku! Nebo si vezměte Singlish. To je „kreolizovaná“ angličtina, což znamená, že jde o plně rozvinutou smíšenou řeč, v tomto případě využívající prvky angličtiny a pěti místních jazyků.

Má dokonce podobu spisovnou a hovorovou! Nicméně některé ze změn jsou jen otázkou uplatnění tamějších slov: „I saw an imelda farang in a tuk-tuk“ znamená „Viděl jsem nafoukaného cizince v taxíku“ (imelda podle manželky filipínského diktátora Ferdinanda Marcose, která byla sběratelkou obuvi; thajsky farang pro cizince [odvozeno od slova foreigner] a tuk-tuky jsou ony tříkolé taxíky). Singlish si také pozměnila gramatiku angličtiny tím, že do ní přidala tóny a změnila slovesné časy, čímž ji přiblížila čínštině.

Existuje dále Taglish (Filipíny), Chinglish (Čína) a vedle nich řada dalších! Přidejte se! Máte právo na svou Czenglish!

Nice tits!

Nedávno jeden můj student odjížděl z hodiny angličtiny rovnou na hory, a jak si tak na sebe soukal batoh, natočil se ke mně zády a já si všiml, že na něm má našito slovo „tramp“. Tedy jsem tu už dost dlouho na to, abych věděl, co to slovo znamená v češtině, ale i tak jsem byl poněkud zaskočený. Víte, tohle slovo sice původně znamenalo „tulák“, odvozené od slovesa „to tramp“ (šlapat), ale ve Spojených státech a v čím dál větší míře i v Británii má dnes význam „děvka“. To, že slovo může drasticky změnit svůj význam, není žádné překvapení: koneckonců „nice“ kdysi znamenalo „stupid“. Že slovo „tramp“ posune svůj význam až tak, by rovněž nemělo být nijak šokující, poněvadž to proběhlo přesně podle stejné logiky, na jejímž základě sloveso „šlapat“ vydalo „šlapku“. Přesto mě napadlo, že by nebylo od věci podívat se na další slovíčka, jejichž význam se posunul, a vy si toho ani nemusíte být vědomi.

Vezmu jako příklad jinou svou studentku, která mě dost překvapila, když se nechala slyšet, jakou měla radost z toho, že během výletu předešlý víkend zahlédla v lese krásné „tits“. Mluvila tedy o sýkorkách, protože slovník jí sebevědomě namluvil, že vhodným slovem je právě „tit“ – před nějakými šedesáti či více lety tomu tak jistě bylo. Já jsem však slyšel něco úplně jiného, protože slovo se významově posunulo, přičemž dnes znamená „kozy“, které se obvykle chovají v ohrádce podprsenek. Myslím, že si umíte představit můj zmatek nad tím, co že pro tuhle usedlou matku ve středním věku a pracující ženu znamená pěkný pohled. Chvilku jsem i přemítal, proč se mi dosud nikdo neobtěžoval říct, že zrovna les je ideální místo, kde se dá natrefit na ženy nahoře bez. Můj etymologický slovník mi říká, že nový význam tohoto slova se datuje k počátku dvacátého století a je obdobou „teat“ neboli vemeno/struk. Slovník dále vysvětluje, že „teat“ se původně odvozuje z protogermánského jazyka, jímž mluvili před dvěma tisíci lety předkové (mezi jinými jazyky) angličtiny. Oním slovem bylo prý „titta“. Podle všeho se zdá, že od té doby lavírujeme mezi „tit“ a „teat“. Jen pro pořádek, ten pták se jmenuje „titmouse“, ale i tento název může vyvolat úsměv. Pro neornitology tu je zcela bezrizikové „chickadee“.

Tady jsou další slova, která časem doznala choulostivých proměn.

Kohout býval kdysi „cock“. Přetrvává v souslovích jako „cock and bull story“ (pohádka o kohoutovi a býkovi), čímž se míní nehorázně nepravděpodobné vysvětlení něčeho. Dnešní hlavní užití tohoto slova je pták přebývající v mužském spodním prádle. Pro to druhé, co při svítání dělá kravál, používejte „rooster“. Osel má v angličtině za sebou ctihodnou minulost v podobě „ass“, ale od třicátých let 20. stol. se význam změnil na americkou obdobu stejně ctihodného britského slova „arse“ (prdel). Dokonce i britský Oxfordský slovník přiřazuje slovu „ass“ jeho moderní význam a uvádí, že slovo „ass“ označující osla je zastaralé. Používejte místo něj „donkey“. U zemědělce s oslem byste asi nechtěli vzbudit žádná falešná očekávání průpovídkou, že má „nice ass“!

Pochybnosti o sobě

Každý, kdo něco dělá už dost dlouho, si zákonitě všimne věcí, kterých si ostatní nevšimnou. Minulý týden jsem snad pomilionté v domácím úkolu opravil jedné studentce chybu, načež mi ona řekla, že ta správná odpověď ji napadla úplně nejdřív, ale že ji pak zavrhla. Připomnělo mi to, co nám jednou řekla profesorka psychologie: výzkumy ukazují, že ve více než 70 % případů je chybou měnit svou původní odpověď v testu – mozek už se zhostil své úlohy dodáním správné odpovědi, ale vaše srdce se rozhodne nevěřit mozku a správnou odpověď zavrhne. Statistiky této profesorky vypovídají o menší síle našeho intelektu a o větší síle našich pochybností o sobě.

Důvodů, proč o sobě pochybovat v cizím jazyce, je celá řada. Tak zaprvé se můžete dopustit chyby, jakým já říkám „howlers“ – chyby tak donebevolající, že se stává až (jaká hrůza!) nesmazatelnou. Zrovna minulý týden jsem mluvil s někým o náboženství a vykládal jsem mu cosi o chudákovi nešťastníkovi, co uvízl „v sektu“ místo „v sektě“. (Teď se nemohu ubránit, abych před sebou neviděl smutný obličej dotyčného přimáčknutý ke sklu!) Ale i když se dokážeme vyvarovat toho, že ze sebe uděláme úplné blázny, šance, že něco zpackáme, je pořád značně vysoká. Dá se říct, že mluvit cizím jazykem je jako chodit po visutém laně, procházet se minovým polem nebo vydat se do jeskyně na speleologickou výpravu se skomírající baterkou. Může to být pěkně strašidelné!

A přece si myslím, že většina z vás má za sebou dost zkušeností na to, aby věděla, že sejdou-li se správný člověk, okolnosti nebo atmosféra, jsou i takové chvíle, kdy veškeré pochybnosti vyprchají a vy náhle zjišťujete, jak je mluvení snadné a jak jste se svým řečnickým výkonem náramně spokojení. Pokud takovou zkušenost máte, víte, že to nebylo tím, že byste snad najednou pobrali víc rozumu, jen jste si na chvíli zapomněli nedůvěřovat. V této souvislosti se také hodně mluví o vysoce prospěšných účincích alkoholu.

Nemám žádné kouzelné řešení, jak byste si mohli zvýšit sebejistotu, vyjma toho, abyste trpělivě vyhledávali situace, kdy se cítíte ve větší pohodě. Co vám ale mohu říct, je, že jsem si tím sám prošel. Nejzvláštnější situace byla, když jsem ve snu česky konverzoval s kamarádkou. V jednu chvíli jsem něco říkal a nebyl jsem si jistý, jestli je to správně. O pár dní později, když jsem tu kamarádku doopravdy potkal, jsem se musel hodně držet, abych se nezeptal: „Hele! Pamatuješ si, jak jsem s tebou před pár dny mluvil ve snu…?“

Děsně inteligentní

Ve všech jazycích existují všední vyjadřovací obraty, které dokážou z jejich uživatele udělat buď nebetyčného vychlastaného pitomce, sešlého snobského hlupáka, nebo třeba inteligentního, schopného člověka, s jakým není radno si zahrávat. Často rozhodují úplné drobnosti, a často právě na úrovni, jíž si je posluchač sotva vědom. Dovolte mi, abych se s vámi podělil o jednu jazykovou perlu, s níž můžete získat okamžitou úctu.

Jde o následující situaci: zvoní vám telefon, vy odpovíte a cizí hlas se vás ptá, jestli může hovořit s osobou vašeho jména. Na vás je odpovědět, že už se tak právě děje. Jsem si jistý, že mnozí z vás dávno vědí, že standardní odpovědí je v takovém případě „Speaking“, a já jsem tu od toho, abych vás ujistil, že takováto odpověď je naprosto v pořádku. Ovšem odpovíte-li sebevědomým „This is he/she“, zaručeně to posluchači na druhém konci sluchátka vsugeruje dojem, že jste nejen vysoce inteligentní, ale dost možná si ve volném čase pro zábavu překládáte ze starověké řečtiny. Dotyčný totiž bude asi natolik zahanben vaší ležérně půvabnou odpovědí, že si ani nepovšimne potíží, do kterých můžete zabřednout během samotného rozhovoru. A to je dobře.

V čem tkví kouzlo? V tom, že skloňování je v angličtině téměř na vymření, jeho poslední baštou jsou zájmena: I, me, my, mine atd. Samotný koncept změny tvaru slova, díky němuž se má projevit jeho funkce, totiž dokáže pohříchu zmást většinu z nás, a když už se do něčeho takového pustíme, většina z nás ani netuší, která bije: i vysokoškolsky vzdělaní rodilí mluvčí tápají na místech, kde Češi s teprve začátečnickou angličtinou ani nepostřehnou žádný problém. Celé se to zamotává ve chvíli, kdy běžný úzus porušuje pravidlo, jako třeba v příkladu „It’s me“, kterým říkáme „To jsem já.“ Logicky by to mělo být „It’s I“, ale takhle nikdo nemluví, jedině královna Alžběta by mohla říct „It is I“ s nekráceným tvarem slovesa. Kdokoli jiný, kdo použije „It is I“, se buď snaží být ironický, anebo je to nabubřelý osel. Což rodilí mluvčí okamžitě vycítí.

Čím si však nejsou sami jisti, je to, zda se porušení pravidla v případě „It’s me“ vztahuje i na jiná zájmena.

„This is him/her“ zní jaksi chybně, ale nejsou si moc jistí proč. „This is he/she“ jim zní správně, ale bojí se ho použít ze strachu, že se dopustí chyby. A tak vzniklo „Speaking“ – je to zbabělcův únik z dilematu. Ale budiž, „This is he/she“ je skutečně zcela správné; přesto má aristokratický nádech královnina „It is I“, jen bez ironie nebo přílišné nabubřelosti. Tím je dáno, že osoba sebevědomě používající „This is he/she“ na sebe upozorní jako člověk s největší pravděpodobností vzdělaný, inteligentní a – tohle je ta nejdůležitější část – jistější v gramatice nežli osoba na druhém konci telefonní linky. Tak co můžete ztratit?

Give a Put

Jedna z věcí, které si dřív nebo později při srovnání angličtiny s češtinou – ostatně jakýchkoli jiných dvou jazyků – všimnete, je, že jeden z dané dvojice jazyků používá určitá slova a pojmy v širším či užším smyslu než ten druhý. Například anglické sloveso come je významově širší než jeho český protějšek, protože čeština se musí rozhodovat mezi přijít a přijet. Can je očividně širší v angličtině, když si vezmeme, že Češi musejí volit mezi úžeji vymezenými alternativami smět, umět a moci. Dělat je pro změnu významově širší v češtině, protože my vidíme mezi make a do rozdíl.

Asi nejjednodušší, pokud jde o vysvětlení, je rozdíl, který lze zároveň vstřebat jen krajně obtížně: rozdíl mezi give a put. Myšlenka je docela prostá: give je dát a put je položit. Potíž je v tom, že dát se v češtině používá šířeji, čímž říkám, že v angličtině mezi oběma slovy děláme jemnější rozdíly než vy.

Hlavní svízel je v tom, že v angličtině se give používá ve vazbě dát komu, a nikdy ne ve vazbě dát kam. Posuďte následující příklad nesprávné věty: *„I’ll give this into the oven.“ (Dám to do trouby.) Zádrhel je v tom, že anglický mluvčí by si mohl představit, jak vy otevíráte dvířka trouby a zevnitř trčí ruka, která se natahuje ven pro jídlo. Důvodem je, že give sugeruje příjemce: potřebuje, aby byl kdesi někdo nebo něco, co případně bude moct zareagovat na ono dávání, ať už radostně, zlostně či jinak: kamarád dostávající dárek, pes dostávající svou večeři, vaše begonie vodu. Někdy musíte tento předpoklad trochu víc našponovat, protože například i „They gave him a nice funeral“ (Dali mu hezký pohřeb.) dává smysl, přestože schopnost dotyčného zareagovat je povážlivě omezená. Budeme-li o něco svobodomyslnější, někdy ona reakce může dokonce znamenat změnu, jako v tomto případě: „I gave my house a new coat of paint.“ (Dal jsem domu nový nátěr.) Totéž se děje ve větách typu „Give it time“ (Dej tomu čas.), „Give the soup some salt“ (Přisol polévku.) nebo „I’m going to give the flat a good spring cleaning.“ (volně: Dám se do pořádného jarního úklidu.) Oproti tomu put se ničím podobným nevzrušuje. Pouze je následováno místem, kam se věc pokládá.

Ale pozor, nic z toho, co jsem napsal, se netýká chování sloves give a put, jestliže tvoří součást frázových sloves. Jak už to u frázových sloves bývá, nedá se na ně vsadit ani zlámaná grešle.

Vygůglujte si správnou angličtinu 1

Neustále své studenty nabádám, aby mi nedůvěřovali. Tím je nevaruji před svou nepoctivostí, ale spíš se jim snažím připomínat, že ačkoli vše svědčí o opaku, nejsem neomylnou zásobárnou veškerého vědění o angličtině, to není nikdo. Tento jazyk je jednoduše příliš rozsáhlý a počet jeho mluvčích příliš velký. Radši říkám, že než aby se dožadovali, abych já jim posvětil, jestli se častěji říká

„He may have gone“, anebo „He might have gone“ (oboje znamená „Možná, že odešel“), měli by si to sami vygůglovat. Bleskurychle totiž zjistí, že „might have gone“ se používá pětapadesátkrát častěji než „may have gone“. To jsou zázraky moderní technologie, panečku! Jedno je ale třeba mít na paměti: vždycky vyhledávejte s pomocí uvozovek („“), jelikož tím omezíte hledání přesně na to, co vkládáte, a nevloudí se vám tam odkazy, které se hledanému výrazu pouze blíží. Jako obecné pravidlo studentům poslouží, jak jim říkávám, že slovo s četností vyhledání na Googlu (tj. ghits) vyšší než 5 milionů je slovo, které patrně stojí za zapamatování, a že slovo s četností vyšší než 100 milionů vyhledání je slovo, které je rozhodně třeba znát. Ale je fakt, že s exponenciálně rostoucími počty odkazů mohou tato čísla brzy zastarat.