STAR TREK: TYPHON PACT

ZERO SUM GAME

Copyright © 2010 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2020 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2020 for Cover art by Jakub Schejbal

Copyright © 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6876-7

Marcovi a Margaret:

Díky za všechno

HISTORIKOVA POZNÁMKA

Tento příběh se odehrává během roku 2382, více než rok po událostech popsaných v trilogii Star Trek: Volání osudu a přibližně tři roky po událostech filmu Star Trek: Nemesis.

Ve válce není vítězů.

Neville Chamberlain

v projevu z roku 1938

DUBEN 2382

1

„Poplach, vetřelec! Zajistěte všechny paluby! Nejedná se o cvičení!“

Varování se neustále opakovalo a jako ozvěna se neslo chodbami velitelského oddělení doků Utopia Planitia. Od panelů na stěnách se odrážela červená světla a začaly se uzavírat nouzové přepážky, které jednotlivé části vesmírné stanice neprodyšně oddělily.

Praporčík Fyyl se snažil kakofonii hlučných klaxonů nevnímat, když s fázerem v ruce utíkal ke svému stanovišti. Byl to útok? Fyyl netušil, co se děje. Tento vychrtlý mladý Bolian absolvoval Akademii Hvězdné flotily před necelým rokem a až doteď si gratuloval, jaké měl štěstí, že jej převeleli k bezpečnostní jednotce stanice na oběžné dráze Marsu, na jednu z nejbezpečnějších pozic v celé Federaci.

Nyní se však ocitl v centru dění – na posledním místě, kde si přál být.

Doklopýtal až k dotykovému panelu. Roztřesenými prsty zadal bezpečnostní kód, potvrdil, že je jeho sekce zabezpečená, a vyžádal si další rozkazy. Na displeji se objevilo několik oken se schématy. Jednotlivé sekce stanice se aktualizovaly a přepínaly ze žlutých na zelené podle toho, jak se postupně ohlašovali palubní důstojníci a hlídkující bezpečnostní personál, k němuž patřil i Fyyl. Několik sekcí náhle změnilo barvu na červenou a velitel bezpečnosti všem svým týmům nařídil pátrat po vetřelci.

A je to tady, pomyslel si Fyyl, když běžel od panelu k nejbližší křižovatce.

Díky citlivé senzorové síti stanice se vzduchotěsný průlez uzlu před ním odsunul, aby se okamžitě uzavřel, jakmile Fyyl proklouzl do další sekce. Průzory lemujícími všechny spojovací tunely mohl sledovat ostatní členy bezpečnosti, jak běží k centrálnímu staničnímu prstenci.

Musel přimhouřit oči před ostrým zábleskem fázerových paprsků, které náhle prořízly vzduch, a jakmile proskočil dalším průchodem do epicentra palby, připravil se na nejhorší. Přitiskl se ke stěně a několikrát rychle vypálil stejným směrem, kterým pálili i ostatní příslušníci Flotily. Skrz kouř a odražené paprsky nedokázal nic zahlédnout.

Když kolem Fyyla prolétly modré elektrické výboje mířící kamsi za něj, rychle se skrčil. Dva z jeho kolegů se sesuli na podlahu; oči měli otevřené, avšak bez života, končetiny roztažené ve výmluvné pozici mrtvého. Srdce bilo Fyylovi ostošest. Oplácel palbu zakouřené temnotě a spoléhal při tom na svůj výcvik, který se ukázal být silnější než instinkt nabádající ho utéct a skrýt se. O pár metrů před ním problikávalo varovné červené světlo, viditelné i přes hustou šedou mlhu.

Kdosi za ním vykřikl: „Ústup!“

Vyděšený Fyyl zakopl o vlastní nohy a ze všech sil se snažil nebezpečí utéct.

Pak se chodba rozzářila intenzitou hodnou slunce a pohltila Fyyla a všechno kolem něj ve spalujícím záblesku.

„Uvnitř stanice došlo k výbuchu,“ prohlásila poručík Vixia, poloviční Delťanka a operační důstojnice U.S.S. Sparrow. „Uniká jim vzduch.“

Komandér Evan Granger se ve velitelském křesle naklonil dopředu, aby zahlédl výpary řinoucí se ze zubaté rány v trupu velitelského modulu. „Vyhlaste poplach. Pokud se jim nepodaří protržení zacelit do dvaceti sekund, připravte se uzavřít je silovým polem z našeho generátoru štítů.“

Ve vesmírných docích kolem desítky let staré stanice se vznášelo zhruba dvacet rozestavěných hvězdných lodí, či spíš jejich prázdné schránky, které na svůj den teprve čekaly. Pod nimi se táhla tmavá křivka povrchu Marsu, jehož tvář posetá krátery zářila drobnými tečkami měst.

„Jexi, máte nějaké podrobnosti?“ otočil se Granger na svého taktického důstojníka.

„Zatím ne,“ odpověděl mu mladý Bajoran. Stiskl tlačítka na své konzoli. „Z nitra stanice zaznamenávám čilou komunikaci. Zdá se, že vetřelec je stále naživu a v pohybu.“

„Připravte vlečný paprsek. Přichystejte se chytit jakoukoli loď nebo únikový modul, který bez povolení opustí stanici.“

„Rozkaz.“ Jex začal na své konzoli zadávat nové příkazy, pak náhle přestal a zděšením ztuhl. „Uvnitř stanice došlo k další explozi.“

Granger se zadíval na hlavní obrazovku. Než se mladý velitel Sparrowa stihl Jexe zeptat na podrobnosti, spatřil vše, co potřeboval vědět: rozsáhlý požár protrhl jádro na spodní straně stanice a k malému hlídkovému plavidlu se hrnula karmínová ohnivá koule.

„Úhybné manévry!“ vykřikl Granger a sevřel v očekávání nárazu opěrky křesla. „Veškerou energii do štítů!“ Sotva rozkaz vyslovil, Sparrowem otřásl náraz. Na několik sekund protažených strachem a adrenalinem neviděl na obrazovce nic kromě statického rušení a záplavy pekelných plamenů; neslyšel nic s výjimkou hlubokého hromového dunění na trupu lodi.

Otřesy ustaly a v tichu, které následovalo, dokázal Granger zaslechnout každý zvuk, který můstek vydával: tiché pípání potvrzovacích tónů, téměř neslyšné bručení impulzního pohonu skrytého v nitru lodi pod nimi a bzukot ventilátorů.

„Hlášení o škodách,“ nařídil. „Jexi, máme raněné?“

„Ne, pane. Všechny paluby jsou zajištěny.“

Od operačního se otočila Vixia.

„Štíty drží, pane.“

„Jexi, zavolejte stanici, ověřte, zda potřebuje zdravotníky či techniky. A zjistěte, co se sakra stalo.“

Granger se opět posadil do křesla, nebyl si však jistý, zda jemu či jeho posádce někdy někdo poví, co se právě událo, ale když sledoval, jak stanice i nadále hoří, možná to doopravdy ani vědět nechtěl.

„Opravdu chci vědět, co se právě na Utopii Planitia odehrálo?“

Řečnická otázka z úst Leonarda Jamese Akaara se odrazila od stěn admirálovy kanceláře v nejvyšším patře velitelství Hvězdné flotily a následovalo ji pouze bolestné ticho, které nikdo z půltuctu admirálových kolegů očividně nechtěl přerušit.

Pak Akaarovu pozornost přilákalo neznatelné, tiché zakašlání. Obrátil pohled na admirála Alynnu Nechayevovou, štíhlou pozemšťanku středního věku, v jejíchž blonďatých vlasech během měsíců následujících po loňské borgské invazi začaly přibývat stříbřité prameny. „Předběžná hlášení naznačují,“ pronesla s naučeným klidem politické veteránky, „že velitelství loděnice bylo sabotováno diverzní taktikou ve snaze zakrýt krádež tajných informací z hlavního počítače.“

Admirálové v místnosti si vyměnili chmurné pohledy. Akaar vstal z křesla a obešel je, aby si uspořádal myšlenky. Jeho široká hruď a ramena si proklestily cestu řadou vlajkových důstojníků Flotily, které zdaleka převyšoval, a postavil se přímo před Nechayevovou. Elegantní žena se nehnula z místa a jen zaklonila hlavu, aby mu pohlédla do tváře, když se jí zeptal: „Co ukradli?“

„Schémata proudového pohonu.“

Akaar sevřel čelisti. Vzdychl. „Všichni ostatní odchod.“

Nechayevová zůstala stát s rukama založenýma za zády, zatímco ostatní admirálové opouštěli místnost. Když se za posledním z nich zavřely dveře, Akaar se dotázal: „Kolik toho zatím víme s jistotou?“

„Ne tolik, kolik bychom si přáli,“ odvětila Nechayevová. „Jsme si poměrně jistí, že špionem byl civilní inženýr jménem Kazren. Podle spisu patří k druhu zvanému ‘Dessevové’, ale očividně byl jeho prvním zástupcem, kterého jsme kdy potkali. Za použití odcizených kódů a specializovaných nástrojů, které oklamaly biometrické senzory, získal přístup k hlavnímu počítači velitelského stanoviště Utopie Planitia ve čtrnáct třicet jedna.“

Přistoupila k nástěnnému dotykovému panelu a vyhledala několik posledních tajných hlášení z hlavní loděnice Flotily.

„První výbuch, který vyvolal, mu pomohl vyhnout se dopadení, zatímco vysílal signál lokátoru. Druhá exploze byla podle všeho naplánována, aby oslabila štíty stanice a utajila jeho přenos.“

Akaar se posadil zpět do křesla. „Přenos kam?“ zeptal se.

Nechayevová vyvolala nová schémata a grafy.

„Podle senzorů stanice a její hlídkové lodi Sparrow se poblíž nacházela maskovaná romulanská loď, která Kazrena vyzvedla.“

„Jak dokázala maskovaná loď proniknout obrannou linií?“

„Vůbec jsme netušili, že by Romulané měli podobnou technologii.“ Nechayevová ukázala na zvýrazněnou část grafu. „Podle těchto údajů bych řekla, že zavedli do aktivní služby fázové maskování.“

Akaar se zachmuřil. „Pokud je tomu tak, budou se moct prohánět po Federaci, jak se jim zlíbí.“

„Vím,“ přikývla, „ale právě teď čelíme většímu problému. Pokud se Typhonskému paktu podaří vybudovat vlastní verzi proudového pohonu, přijdeme o jedinou taktickou výhodu, která nám ještě zbyla – a spolu s ní o naději, že se tato studená válka nezvrhne ve válku skutečnou.“

V té chvíli Akaar pochopil, proč Edward Jellico, jeho přímý předchůdce na pozici nejvyššího velitele Hvězdné flotily, vždycky vypadal, jako by trpěl permanentní migrénou. Promnul si spánky, jimiž tepala neustávající bolest, a zasmušile pronesl: „Prosím, nechte mě o samotě, Alynno... Musím zavolat prezidentce.“

2

Prezidentka Nanietta Bacco si promnula oči, aby zahnala spánek, a položila ministryni obrany otázku: „Je to tak zlé, jak tvrdí Flotila, anebo admirálové jen přehánějí?“

„Nemyslím, že by přeháněli, pokud jde o hrozbu, paní prezidentko,“ odvětila Raisa Šostakova, malá, ale svalnatá žena, která vyrostla na planetě s vysokou gravitací. „Jinak bych nestála ve vaší ložnici ve tři ráno a nebudila vás z hlubokého spánku.“

„Nechte si to, Raiso,“ opáčila Bacco. „Hluboký spánek jsem nezažila od chvíle, kdy jsem složila přísahu.“ Vstala a zavázala si pásek županu. Ode dveří se ozval zvonek a ohlásil dalšího příchozího. „Dále.“

Dveře se otevřely. Dovnitř se vřítila Esperanza Piñierová, ředitelka prezidentčiny kanceláře, a za ní pospíchal šéf Bezpečnostní agentury Federace, vytáhlý, avšak důstojně vyhlížející Zakdorn jménem Rujat Suwadi. Zatímco kolem Esperanziných hnědých očí se tvořily mohutné tmavé kruhy, bělovlasý Suwadi kráčel rázně a sebevědomě, tím však na nevyspanou hlavu Federace přílišný dojem neudělal. „Omlouváme se za zpoždění,“ popadala Piñierová dech. Odhrnula si z očí upocenou loknu hnědých vlasů a dodala: „Transportní síť je kvůli ochranným opatřením stále omezená.“

„Chápu,“ rychle přikývla Bacco. „Raisa mě o útoku na Marsu informovala. Víme už s jistotou, kdo nás napadl?“

Piñierová se zadívala na Suwadiho, ten odpověděl: „S naprostou jistotou ne, paní prezidentko. Ale většina získaných důkazů napovídá, že špionovi pomohla k útěku romulanská loď.“

Šostakova doplnila: „Nařídila jsem Hvězdné flotile, aby posílila hlídky podél hranic s Romulanským hvězdným impériem. Pokud jsou do toho zapleteni–“

„Pak se ta loď může uchýlit na kterýkoli z desítek světů Typhonského paktu,“ přerušil ji Suwadi.

Piñierová si všimla prezidentčina ostrého pohledu a pochopila jej jako pobídku, aby položila Suwadimu otázku: „Jaká je pravděpodobnost, že je do toho zapletený Typhonský pakt?“

„Velmi velká,“ prohlásil Suwadi sebejistě. „Jde o jedinou mocnost v této oblasti s dostatečnými důvody a zdroji, která by byla schopná podobný čin spáchat.“

„O které víme,“ namítla Šostakova, očividně se nechtěla jen tak vzdát. Její poznámka Suwadiho zjevně popudila.

„To zřejmě ano,“ stočil k ní zrak. „Asi by nebylo možné spekulovat o schopnostech bytostí, které ani neznáme, že?“

Aby zabránila zcela zbytečnému sváru mezi šéfem rozvědky a ministryní obrany, Bacco konstatovala:

„V celém průniku skutečně sehrála roli neznámá bytost. K jakému druhu ten špeh patřil?“

Piñierová vylovila z kapsy kabátu padd a shlédla na jeho obrazovku. „Admirál Akaar tvrdí, že se špion označoval za ‘Desseva’. Kdo ví, co je to vlastně zač.“ Pohlédla na Suwadiho a přimhouřila na něj oči. „Slyšel jste vy někdy o tomto druhu?“

Suwadi našpulil rty a ušklíbl se. „Ne. Osobně si myslím, že žádný takový druh ani neexistuje. Je velmi pravděpodobné, že vetřelec o svém původu lhal ve všech ohledech – od vlastního jména po místo narození.“ Vzdychl. „Na našich stanicích s vysokým zabezpečením platí pro civilní zaměstnance samozřejmě přísné prověrky.“

Bacco zapřemýšlela, zda by se považovalo za nepolitické chování, kdyby teď dala Zakdornovi pohlavek. „Opravdu? A víte to jistě?“ Zadívala se upřeně na ředitelku své kanceláře. „Esperanzo, nařiďte úplnou prověrku veškerého personálu na základnách vyžadujících pověření pět a výše – u členů Flotily i civilistů.“

„Jistě, paní prezidentko.“

„Suwadi, chci od vás vědět, co děláte teď, když už je stáj v plamenech a koně nám utekli. Pátráme po ztracených plánech? Zjišťujeme špionův původ? Povězte mi, že tu jen nestojíte a nenaparujete se.“

Ředitel rozvědky se podivně zhoupl zezadu dopředu a odpověděl: „Kontaktoval jsem své protějšky v rozvědce Hvězdné flotily, které podle všeho zahájily pátrání po špehovi známém pod jménem Kazren. Pokud jde o vysledování plánů–“

„Nechte mě hádat,“ přerušila ho Bacco. „Hvězdná flotila se pustila i do téhle věci?“ Nasupeně vydechla a zavrtěla hlavou. „Koukám, že armáda za nás musí vyřešit všechno. Můžete jít, pane Suwadi. Zavolám, když bude třeba.“ Suwadi jen stál a překvapeně mrkal, čelisti se mu pohybovaly, ale z úst mu nic nevycházelo. Bacco ho pobídla: „Řekla jsem, že můžete jít.“

Vykázaný Suwadi prezidentce pokývl, o tři kroky couvl a rychle se vzdálil. Když se za ním zavřely dveře, Bacco zaměřila pozornost na Piñierovou. „Jak to předložíme médiím?“

„Jako nehodu. Je to loděnice, průmyslové zařízení. Chyby se stávají a někdy selžou i ta nejlepší zabezpečení.“

Bacco kývla na souhlas. „Fajn. Přidejte k tomu něco jako ‘Myslíme teď na rodiny těch, kteří při výbuchu zahynuli, a vyjadřujeme soustrast všem zraněným, bla bla bla.’ To by mělo novinářským supům na čas stačit.“

„Dobře, takže FZS hodíme kost,“ přikývla Piñierová. „Pořád ale musíme promyslet politický dopad. Pokud za tím opravdu je Typhonský pakt, jeho velvyslankyně se začne naparovat, jakmile ucítí, že má nad námi výhodu.“

„Pak budeme muset zkrátka držet my ji,“ opáčila Bacco. „Ale jak zabráníme, aby Tezrene nevyžvanila tisku skutečný příběh?“

Piñierová pokrčila rameny. „Zahrajeme si na pitomce a budeme předstírat, že máme navrch.“

„Jsem jedno ucho,“ vybídla ji Bacco.

Šostakova přikývla. „Já taky.“

„I když nemůžeme přiznat, že ke krádeži dat došlo, Typhonský pakt si uvědomuje, že ztráta monopolu na proudový pohon je pro nás zásadní věc. A dobře ví o obětech, které jsme přinesli během borgské invaze. Potřebujeme teď, aby si mysleli, že máme v rukávu další eso – něco tak zničujícího, že ani nechtějí vědět, co to je, natož abychom to použili – a že jsme připraveni to použít na kohokoli, kdo odpálil bomby v docích Utopia Planitia.“

Bacco zavrtěla hlavou a přešla ke dveřím. „Ale co když tím Typhonský pakt vyprovokujeme k otevřené válce?“

„Tam, myslím, zatím nejsme,“ odpověděla Piñierová, když spolu se Šostakovou následovaly Bacco na chodbu. „Pokud by byl připraven na nás udeřit, nehrál by si tu na špiony.“

Bacco vrhla pohled za sebe na Šostakovou. „Souhlasíte s tím?“

„Ano, madam,“ přikývla Šostakova. „Alespoň prozatím.“

Bacco se doplížila do kuchyně a zeptala se: „Prozatím?“

„Tím myslím, že máme málo času, abychom mohli jednat,“ odpověděla Šostakova. „Typhonský pakt nám, co se týče technologií, šlape na paty, ale pokud vlastní naše plány, nepotrvá dlouho a dožene nás. Máme přinejlepším pár měsíců, než se tohle celé zvrtne z nepříjemnosti v katastrofu.“

„Pak chci slyšet, že máte v záloze odvetné plány.“ Bacco přešla přes kuchyň rovnou k replikátoru. „Pokud nám dochází čas, co nám zbývá? Diplomacie? Vojenský úder?“

Piñierová se Šostakovou si vyměnily znepokojený pohled. Pak ministryně obrany odpověděla: „Ani jedno. Myslím, že bychom se měli uchýlit k tajným operacím.“

Její návrh nebyl nijak překvapivý, přesto dopřál Bacco vytoužený okamžik na přemýšlení. Jemným stiskem aktivovala replikátor a poručila: „Kávu bez kofeinu, francouzskou praženou, černou, horkou.“

Zatímco se nápoj zhmotňoval ve víru světla a tichého bzučení, Piñierová pozvedla obočí a podivila se: „Bez kofeinu?“

„Poděkujte mému lékaři,“ zabručela Bacco. „Prý se mi zase zvedl tlak. Víte, jak to chodí.“ Vrhla na mladistvou brunetu kyselý pohled a dodala: „Co to povídám? Vždyť vy to vědět nemůžete – není vám ani padesát.“ Vzala kávu z replikátoru a usrkla si, dlaněmi sevřela bílý šálek a zahřívala si prsty. Opřela se o kuchyňskou linku a zeptala se Šostakové: „Když říkáte ‘tajné operace’, máte na mysli rozvědku Hvězdné flotily, nebo Bezpečnost Federace.“

„Flotilu. Pokud by šlo o čistě vnitřní záležitost, ponechala bych to na civilní složce. Ale jestli máme co do činění s Typhonským paktem, musíme se angažovat na cizím území, a na to je lépe vybavená Hvězdná flotila.“

„Možná ano, je ale také zranitelnější. Když na nepřátelskou planetu vyšleme civilisty, můžeme se jich zříct, pokud je zajmou nebo zabijí. Jakmile vyšleme příslušníky Flotily, půjde o válečný čin. Tak proč riskovat vojenskou operaci?“

„Protože pouze Flotila má dostatečné zdroje, aby uskutečnila tajný výsadek a zase ho v poměrně krátkém čase vyzvedla,“ odpověděla Šostakova. „Ujišťuji vás, paní prezidentko, že kdyby se nabízela vhodnější možnost, určitě bych ji navrhla.“

Bacco si opět usrkla kávy a nadechla se vůně teplé páry, která jí dráždila nosní dírky. „Dobře, Raiso, dejte rozvědce Flotily zelenou. Pokud se Typhonský pakt pokouší sestrojit loď s proudovým pohonem, má mé pověření udělat vše potřebné, aby tomu zabránila.“

Piñierová namítla: „Madam, nemyslím si, že takovéto rozšíření pravomocí by–“

„Vše potřebné, Esperanzo,“ zopakovala jí Bacco, a další slova ředitelky své kanceláře tak uťala. „Zaútočili na naší domácí půdě, zabili naše lidi a ukradli nám náš majetek. Pokud se jej pokusí použít proti nám, chci je sejmout za každou cenu. Rozvědka má pověření zahájit plnohodnotnou tajnou operaci. Chápete?“

„Jistě, madam.“

„Fajn. A teď vypadněte z mého domu. Za čtyřicet minut budu muset v téhle věci něco nakukat Radě Federace a ráda bych se předtím vysprchovala.“

SRPEN 2382

3

Julian Bashir seděl na horním patře Quarkova baru. Sám. Téměř hodinu usrkával raktajino, které už dávno vychladlo, a poslední doušek mu na jazyku zanechal hořkou pachuť. Řeč jeho těla napovídala, že si společnost nepřeje: krčil se nad hrnkem, lokty měl opřené o desku stolu, jednou rukou si kryl obličej, aby se nikomu, byť náhodou, nepodíval do očí. Z podivných důvodů, kterým ani on sám nerozuměl, míval ve zvyku navštěvovat společenské centrum stanice Deep Space 9, kdykoli chtěl zůstat o samotě.

Před lety by se mu podobné chování nevyplatilo. Dříve či později by se u něj zastavil některý z přátel a navzdory jeho ne úplně vážně míněným protestům si k němu přisedl. Ale to bylo v časech, kdy na stanici nějaké přátele měl, v dobách, kdy jeho pokusy uchýlit se do ústraní bývaly jen průhlednými pozvánkami k utěšování.

Když se po restauraci vlastněné Ferengem, jež byla zároveň kasinem a velvyslanectvím, rozhlédl, spatřil pouze cizince a letmé známé.

Miles O’Brien opustil DS9 před lety i s rodinou, jakmile skončila válka s Dominionem, aby pomáhal přebudovat Cardassii Prime. Garak byl, tak trochu paradoxně, jmenován velvyslancem Cardassie ve Federaci. Benjamin Sisko poté, co se vrátil ze své krátké návštěvy Proroků – bytostí žijících mimo lineární čas, jež postavily a obývaly bajorskou červí díru do kvadrantu Gama – se rozhodl žít na Bajoru a nikdy už se do aktivní služby na stanici nevrátil. Odo se dosud nevrátil ze své pouti na jakousi vzdálenou planetu v kvadrantu Gama, kde se chtěl spojit se Zakladateli. Jem’hadarský pozorovatel Taran’atar zmizel poté, co byl velením Hvězdné flotily označen za nevítanou osobu, když napadl a téměř zabil kapitána Kiru a Ro Laren a když ho zavrhl i jeho vlastní druh.

Ezri Dax před více než rokem přijala pozici druhé důstojnice na U.S.S. Aventine, aby se zakrátko povýšením v boji stala její velitelkou, když kapitán a první důstojník zemřeli během jedné z prvních bitev borgské invaze. Aby doplnila svou prořídlou posádku, přetáhla na Aventine tři nejlepší mladé členy staničního personálu: důstojníka Sama Bowerse, inženýrku Mikaelu Leishmanovou a doktora Simona Tarsese, který se pod Bashirovým vedením vypracoval na svědomitého lékaře.

Bzukot zaplněné restaurace prořízl ostrý, nosový hlas ze spodního patra baru a vyrušil Bashira ze sentimentálních myšlenek. „Doktore! Dáte si další raktajino?“

„Ne, díky, Quarku,“ zavrtěl hlavou na ferengského barmana, který zároveň plnil funkci velvyslance svého národa na Bajoru, jenž byl nyní členským světem Spojené federace planet.

Quark krátce přikývl a dal se do utírání baru. Tiše si mumlal: „Nic se neděje. Ne že bych si u toho stolu přál platící zákazníky.“

Běžný člověk by Quarkovo sarkastické mručení na horním patře přeplněného baru nezaslechl, ale Bashir nebyl zrovna obyčejný člověk. Narodil se s několika vážnými vývojovými vadami a za svými vrstevníky zaostával až do svých šesti let, kdy jej jeho rodiče – navzdory zákazu uzákoněnému Federací – odvezli na kliniku na cizí planetě, aby jej zapojili do programu genetického resekvencování a vylepšení. Během pouhých dvou měsíců se mladý Julian proměnil v jednoho z nejschopnějších lidí své doby. Byl najednou chytřejší, silnější a zručnější, měl citlivější smysly, rychlejší reflexy a větší výdrž, než jakou si většina pozemšťanů sotva dokázala vůbec představit.

Dopřáli mi všechno kromě schopnosti cítit se šťastně, přemítal Bashir. Zapřemýšlel, zda si objednat další raktajino, jen aby poškádlil Quarka, ale pak si uvědomil, že jeho každodenní hodinový únik ze staniční rutiny je téměř u konce. Opustil sedlinu klingonského kávového nápoje, vyšel z restaurace průchodem na horním patře a pomalu se odebral k nejbližšímu točitému schodišti.

Dav na Promenádě byl početnější a pomalejší než obvykle, zřejmě díky nadcházejícímu bajoranskému náboženskému svátku, který lákal řady turistů.

Je neuvěřitelné, že před třinácti lety, kdy jsem sem přišel, valná většina obyvatel Federace o Bajoru nikdy neslyšela. A teď tu tráví dovolenou. Ta myšlenka přinutila Bashira zastavit se na půli cesty po schodech na hlavní palubu Promenády. Skutečně jsem tady už třináct let?

Pokračoval dál po schodech a ve výloze jednoho z obchodů, kolem kterých procházel, zahlédl svůj odraz. Na temeni mu vlasy začaly pomalu řídnout a objevovaly se v nich sem tam šediny; podobně na tom byl i zastřižený plnovous, který si před časem nechal narůst. Jeho čtyřicáté narozeniny proběhly bez větší pompéznosti, pouze ve společnosti subprostorového blahopřání od rodičů a automatického přání od staničního počítače. Někdy se mu dařilo ignorovat pocit, že je mu čas nevyhnutelně v patách, jenže od jednačtyřicátých narozenin, které mu neúprosně připomínaly, že i když v něčích očích mohl vypadat mladistvě, mladší už nikdy nebude, ho dělily pouhé měsíce.

Nejhorší ze všeho bylo, že ho v posledních měsících pronásledoval pocit, jenž si většinu své dospělosti nepřipouštěl, ale který si nyní uvědomoval čím dál víc. Byl jednoduše osamělý.

Dveře na ošetřovnu se před ním rozevřely a Julian lehkým krokem vstoupil do ztemnělého lékařského centra. Všechna biolůžka byla prázdná a většina displejů přepnuta do pohotovostního režimu. Právě tak se Bashirovi jeho pracoviště zamlouvalo nejvíc: prázdné. Na rozdíl od nájemců míst na Promenádě se Bashir cítil úspěšně, když jeho prostory nepotřeboval navštívit nikdo.

Prošel svou ordinací a proklouzl za roh na jednotku intenzivní péče. Na opačné straně prostorné místnosti bylo naoranžovělým světlem ozářené jediné biolůžko. Tam ležel v kómatu, napojený na složitou soustavu přístrojů na podporu života, kapitán Elias Vaughn, který na Deep Space 9 před několika lety nastoupil jako první důstojník. Sloužil zde krátký čas i jako velitel, než jej objevitelská vášeň dovedla k velení na hvězdné lodi – k rozhodnutí, které se mu stalo tragicky osudným.

Na židli vedle lůžka seděla Vaughnova dcera – poručík Prynn Tenmei. Mladá žena držela v ruce příruční padd, ze kterého otci tichým, melodickým hlasem předčítala: „‘Lodní příď prorážela temné vody,’“ četla zrovna, když k ní Bashir přistoupil, „‘a plachty se zatřepaly nad Wadeovou hlavou rozevláté peklem rozpoutaným na pevnině. Všude kolem něj se tísnili slabí a vystrašení, osiřelí a vyhoštění – zatímco za ním jeho druhá vlast, již si zamiloval a nazýval domovem, planula, zapálená Duchy Scardenu. Již nikdy víc, zapřísáhl se Wade a sevřel ruce v pěst. Již nikdy víc.’“ Tenmei nalistovala další stránku, zatímco se Bashir přikradl až k ní. „‘Wade se obrátil zády k ohni. V dáli, na okraji bouře se proháněly blesky. Sprška mořské vody mu skropila obličej a paluba pod jeho nohama se zhoupla. Tváří v tvář temnotě bez horizontu konečně pochopil, co znamená bát se budoucnosti.’“ Deaktivovala padd, zadívala se na otce a dodala: „Konec dvacáté čtvrté kapitoly.“

„Druhý díl Království soumraku?“ zajímal se Bashir. Tenmei přikývla a Julian pokračoval: „Tu trilogii jsem četl jako kluk. Udivuje mě, jak se i po všech těch stoletích dokázala udržet. Dalo by se říct, že je až nadčasová.“

„Máma mi ji čítávala, když mi bylo devět, možná deset,“ přiznala Tenmei. „Ani nevím, jestli ji táta někdy četl, ale zdálo se mi, že by se mu mohla líbit.“

Chladná, racionální Bashirova část chtěla dodat, že Vaughn už pravděpodobně nemůže mít rád či nerad vůbec nic, jelikož se u něj neprojevil žádný důkaz vyšších mozkových funkcí od chvíle, kdy byl před osmnácti měsíci zraněn během bojů s Borgy. Avšak citlivá polovina Julianovy osobnosti věděla, že jde o věc, kterou musí Tenmei předložit opatrně – její matka byla téměř před deseti lety Borgy asimilována.

Tenmei vzhlédla a upřela na Bashira hořký pohled. „Vím, co se chystáte říct.“

„Neřekl jsem ani slovo.“

Vstala, odložila padd na židli a sklonila se k otci. „Ještě nejsem připravena o něj přijít,“ pronesla a sčesala z Vaughnova čela nemyté pramínky bílých vlasů. Přiložila svou medově hnědou dlaň na starcovu vyzáblou, bledou tvář. „Neměl skončit takto.“

Bashir volil slova velmi pečlivě: „Myslíte bezbolestně a s milovanou dcerou po boku? Lze umřít i hůř.“ Zahnal příval nepříjemných vzpomínek a dodal: „Věřte mi, mám s tím zkušenost.“

„To já také, Juliane.“

Bashir neměl v úmyslu dál na ni tlačit ani vyvolávat hádku. Jen přikývl, otočil se a odcházel. Pak se zastavil a ohlédl se, když Tenmei prohlásila: „Nelpím na žádné falešné představě, že se někdy probudí.“ Oči se jí leskly slzami. „Vím, že ne. Ale už jste toho dokázal tolik v mnohem horších podmínkách – transplantoval jste Kiře srdce, napravil Ro míchu, a to ani nemluvím o tom, jak jste zachránil Bowerse, když...“ Tenmei si hřbetem ruky setřela slzy, popotáhla, aby si pročistila nosní dutiny, a pak ztěžka polkla. „Chci jen říct, že se vám už podařily zázraky.“

„Prynn, vašemu otci je sto osm let. Kira, Ro i Bowers jsou poměrně mladí. A upřímně řečeno v Roině případě jsem měl po ruce pomoc a v Samově štěstí.“ Popošel pár kroků k Tenmei a promluvil smířlivěji: „Pro vašeho otce jsem udělal všechno, co umím, Prynn. Je mi líto, ale mé lékařské doporučení zůstává stejné jako týden po operaci: měla byste ho nechat odejít.“

Tenmei vzlykla a odvrátila se. Sevřela rty; zkroutily se jí žalem a křečovitě zavřenými víčky unikla jediná slza. Přiškrceným hlasem se snažila protestovat: „Nemůžu.“ Proklouzla rychle kolem Bashira a zamířila k východu. „Omlouvám se, Juliane. Prostě nemůžu.“ Zavrtěla hlavou v tichém nesouhlasu a odešla.

Bashir se za ní nepokoušel běžet. Nepříslušelo mu to. Přešel k Vaughnově lůžku a stanul vedle něj. Kapitánovy hodnoty byly slabé, ale stabilní, biochemii krve měl v pořádku, monitor mozkových vln však neukazoval nic. Přestože si Bashir přál odpojit Vaughna od přístrojů podpory života, které sice udržovaly naživu jeho tělesnou schránku, ale zároveň ho okrádaly o důstojnost, rozhodnutí náleželo Tenmei, kapitánově jediné žijící příbuzné. Dokud mu sama nedá povolení přístroje vypnout, Vaughn tam bude ležet dál, na pokraji smrti.

Nemohl Tenmei za její volbu odsuzovat. Je dost chytrá na to, aby věděla, co je správné, ale příliš slabá, aby se pro to rozhodla, přemítal chmurně. Ale podobně jsme na tom čas od času všichni. Vrátil se do ordinace a v duchu si připomněl: Mým údělem je léčit – ne soudit.

Usadil se do křesla a na mysli mu vytanula hromada povinností, která patřila k jeho každodenní rutině: očkování dětí ze staničních škol, fyzické testy příslušníků Flotily s příjmením či oficiálním označením začínajícím na K či L a kontrola hlášení od podřízených o porušování hygienických zásad při podávání jídel a v nelékařských záležitostech – s výjimkou Quarkova baru, který měl jakožto cizí velvyslanectví výjimku.

Tolik ke vzrušující „medicíně na okraji vesmíru“, připomněl si hořce původní motivaci, s níž žádal o přidělení na Deep Space 9, když jako druhý nejlepší v ročníku absolvoval lékařskou fakultu Hvězdné flotily. Zdá se, že jakmile jej osídlíme, stane se okraj vesmíru nakonec běžnou součástí našeho domova. Cynicky si odfrkl. Dobudeme, vycídíme a homogenizujeme. Tak to ve Federaci chodí.

Právě se chystal vrhnout se na papírování pro příští měsíc, když se ze stropního reproduktoru ozval mužský hlas: „Operační centrum doktoru Bashirovi.“

„Tady Bashir. Mluvte, Jangu.“

„Kapitán si přeje okamžitě se s vámi setkat ve své pracovně, pane.“

Bashir zvědavě pozvedl obočí a odpověděl: „Jsem na cestě.“

Bashir vystoupil z výtahu a vešel do operačního centra Deep Space 9, kypícího životem. Když sestoupil po schodech na hlavní palubu, poručík Jang Si Naran – Thallonian s tmavě rudou kůží, bradkou a holým temenem ozdobeným dlouhým černým copem – pokývl hlavou k pracovně velitele, která se nacházela o několik schodů výš nad zbytkem centra. Průhlednými panely dveří pracovny dokázal Bashir zahlédnout pouze záda vysokého, tmavovlasého muže v uniformě Hvězdné flotily.

Bashir byl zvědavý, proč jej zavolali, a tak vyběhl schody po dvou lehkým krokem, který jej donesl až ke dveřím; ty se rázem otevřely a vpustily ho do pracovny staničního velitele.

„Děkuji, že jste dorazil tak rychle, doktore,“ kývla na něj Ro Laren, která byla na velitelku stanice povýšena, když Vaughn zažádal o velení na průzkumné hvězdné lodi. „Tohle je komandér Aldo Erdona z rozvědky Hvězdné flotily.“ Erdona podal Bashirovi ruku.

Důstojník rozvědky měl silný stisk. „Rád vás poznávám,“ pozdravil jej Bashir.

„Nápodobně, doktore.“ Erdona gestem ukázal na křesla před Roiným stolem. „Neposadíme se? Musíme toho probrat spoustu.“

Ro se usadila do svého křesla za stolem, zatímco Bashir s Erdonou si našli místa naproti ní. Bashir se zeptal: „Co pro vás mohu udělat, komandére?“

„Jsem tady, abych vás získal ke zvláštnímu úkolu.“

„Předpokládám, že jde o lékařskou záležitost.“

Důstojník zavrtěl hlavou.

„O tajnou operaci.“

Bashir se zhluboka nadechl, zamračil se, pak se zadíval stranou a odkašlal si. „S těmi příliš zkušeností nemám.“

„Naopak, četl jsem všechna vaše hlášení z mise na Sindorinu a–“

„Vrchol mé kariéry to rozhodně nebyl.“

Ro se na něj zamračila.

„Nechte ho mluvit, doktore.“

Bashir zmlkl a pokynul Erdonovi, ať pokračuje. Komandér přikývl a navázal: „Podle toho, co jsem si přečetl ve vaší složce, máte přesně ty schopnosti a dovednosti, jaké k tomuto úkolu potřebujeme.“

Bashir se Erdonovým lichotkám zdvořile pousmál a odvětil: „Nechce se mi věřit, že by rozvědka chtěla tak zoufale mě, když má spoustu vlastních zkušených agentů.“

„Stejně jako zbytek Flotily i my jsme během borgské invaze utrpěli ztráty,“ opáčil Erdona. „Je nás málo, jsme rozptýleni a musíme získávat informace o Typhonském paktu. Ale i kdyby tomu tak nebylo, přesto bych tu teď s vámi hovořil.“

„Proč?“

Erdona vzdychl.

„Četl jste před pár měsíci ve zprávách o výbuchu v docích Utopia Planitia?“

„Jistě.“ Bashir na okamžik zapřemýšlel, pak pokračoval: „Nejednalo se jen o průmyslovou nehodu, že?“

„To, co vám teď povím, nesmí vědět nikdo, kdo není do úkolu zapojen, rozumíme si?“ Ro a Bashir přikývli. „Výbuch byl součástí zástěrky při útěku špiona, který se zmocnil plánů proudového pohonu. Máme důkaz, že v jeho vyzvednutí sehrála roli fázově maskovaná romulanská loď, což naznačuje, že se jednalo o výzvědnou akci Typhonského paktu.“

To byla alarmující zjištění, přesto neodpověděla na Bashirův dotaz. „Stále nechápu, co to má společného se mnou.“

„Rozvědka začala monitorovat přesuny materiálu napříč územím Typhonského paktu. Pátrali jsme po aktivitách, které by napovídaly, že shromažďuje suroviny a součástky ke stavbě proudového pohonu. Před třemi týdny jsme analyzovali svá nejnovější data a objevili něco, o čem se domníváme, že je tajnou loděnicí, ukrytou na planetě uvnitř breenského prostoru.“ Naklonil se, sebral z Roina stolu padd, aktivoval jej a předal Bashirovi. „Díváme se na planetu zvanou Salavat v soustavě Alrakis. Je to pouhý kus napůl zmrzlé skály, ale v poslední době se stala cílem breenských a romulanských nákladních lodí. Kromě několika malých stanic na povrchu jsme zatím neobjevili nic, ale domníváme se, že to důležité se děje v podzemí.“

„Jde tedy o ukrytou loděnici,“ doplnila ho Ro.

„Přesně tak,“ přikývl Erdona. „Máme pod dohledem veškeré doky v celém Typhonském paktu, takže víme, že proudový prototyp nestavějí v žádném z nich. Ale na tuto planetu přesunuli stěžejní součástky pro chronitonový integrátor – který je zásadní pro fungování proudového pohonu, aby loď stotisíckrát přesahující rychlost světla neskončila v nitru hvězd, planet či jiných lodí.“

Ro sevřela ruku v pěst a zeptala se: „Pokud víte, kde stavějí prototyp, proč tam nevyšlete letku a planetu nerozmetáte na kusy?“

„Ne že bychom nechtěli,“ odpověděl Erdona, „ale je to bezpředmětné. Nejsme právě ve stavu, kdy bychom si mohli dovolit s Typhonským paktem otevřenou válku, kapitáne. Kromě toho fakt, že stavějí prototyp, neznamená, že jde o jediné místo, kde ukrývají naše plány. Vyplývá z toho však, že právě tam provádějí výzkum–“

„A doplňují schémata o nová data,“ doplnil ho Bashir, „aby přišli na to, jak by mohl pohon fungovat na lodích jejich výroby.“

Erdona přikývl. „Přesně tak, doktore. To je skutečný cíl. V důsledku toho jsme dostali rozkaz zahájit neomezenou operaci, abychom–“

„Promiňte,“ přerušil ho Bashir, „ale cože?“

„Neomezenou operaci. To zaručuje, že každý, koho tam vyšleme, má povoleno zabíjet, a to od samotné prezidentky.“ Erdona je nechal informace vstřebat, než pokračoval: „Jak už jsem říkal, nepotřebujeme pouze odhalit loděnici – zároveň chceme sabotovat ukradená data a zničit veškeré jejich zálohy.“

Ro se pochybovačně zeptala: „A kolik času tím podle vás získáte? Proudový pohon dřív nebo později vynaleznou, ať už s našimi plány, nebo bez nich.“

„Pravda, ale bez nich jim to potrvá déle,“ odvětil Erdona. „Podle našeho nejlepšího odhadu nám sabotování tohoto programu získá dalších deset let monopolu na proudový pohon, během nichž, jak doufáme, zvládneme obnovit Flotilu a rozšířit svůj vliv do nových částí Galaxie. Ale pokud se nám nepodaří zastavit vývoj proudového pohonu v Typhonském paktu, než zvládnou vyrobit svůj prototyp, Federace se během jediného roku promění v druhořadou mocnost. Co se bude dít dál, nechce asi vědět nikdo z nás.“

„Na tom se zřejmě všichni shodneme,“ přisvědčil Bashir. „Pořád ale nechápu, proč bych měl být pro tento úkol nejvhodnější já?“

„O Breenech máme stále omezené vědomosti,“ odpověděl Erdona. „Sotva se nám daří přeložit ten jejich strojový jazyk a jejich civilizace je pro nás velkou neznámou. Dálková pozorování nepřinesla ohledně jejich společnosti či biologie nic užitečného. Ten, koho pošleme na Salavat, musí být mnohem přizpůsobivější než kdokoli, koho máme k dispozici. Náš agent bude muset myslet a jednat nadlidskou rychlostí. A kvůli nízkým teplotám, vyšší gravitaci a hustší atmosféře budeme na Salavatu potřebovat někoho s velkou silou a výdrží. A také někoho, kdo se vejde do breenského brnění.“

Bashir konečně pochopil, proč Erdona přiletěl na Deep Space 9. Přišel Bashira získat ze stejného důvodu, z jakého byl požádán vydat se na Sindorin: kvůli genetickým vylepšením. „Chápu,“ pronesl rozvážně. „Odpusťte, prosím, že nejsem zrovna nadšený vyhlídkou, že mě vypustíte samotného na breenskou planetu, obzvlášť pokud nemáte ponětí, kam mě to vlastně posíláte.“

„Popravdě řečeno,“ pozvedl Erdona obočí, „sám byste tam neletěl. Pokud jde o to, čemu byste čelil, sehnali jsme několik odborníků, kteří by na problém mohli vrhnout trochu světla – za předpokladu, že byste byl ochoten se mise zúčastnit.“ Erdona očividně vycítil Bashirovo zdráhání, a tak mnohem pokorněji dodal: „Věc se má tak, doktore, že vás potřebujeme. Vaše vylepšené schopnosti vám dávají vyšší šance úkol přežít než kterémukoli jinému agentovi. Pokud nás necháte na holičkách, budeme pokračovat bez vás, ale... upřímně, v tom případě jsou naše šance nevalné.“

Bashir se zadíval na Ro, která jen pokrčila rameny. „Je to na vás, doktore.“

Dovolil tedy oddanosti službě, aby zvítězila nad rozumem. „Tak dobře, komandére. Popovídejme si s vašimi odborníky.“

4

„Ale ne,“ vzdychl Bashir, sotva jej Erdona dovedl do kajuty pro hosty, kde už na něj čekali jeho „odborníci“.

Jack – starší o sedm let, s několika vlasy šedivými, ale o nic míň roztěkaný – se na Bashira pošetile usmál a mával mu na pozdrav. Zůstala mu i jeho patentovaná kulometná dikce. „Tys nás nečekal, že? Hm? Hm? Hm?“

Vedle štíhlého Jacka s bradkou stál jeho tělnatý, prošedivělý spoluchovanec Patrick. Dětinsky vyhlížející muž v pytlovitém šedém pyžamu, připomínající rozpačitého cherubína, zamával buclatými prsty a zahuhňal: „Nazdar.“

Než mu stačil Bashir odpovědět, ucítil na zadku silný stisk.

Překvapením nadskočil a otočil se, aby spatřil Lauren, třetí a poslední členku geneticky vylepšené – avšak v určitých ohledech hendikepované – trojice, jíž někteří Julianovi někdejší kolegové rádi přezdívali ‘statistici’. Vnadná bruneta se opřela o zeď, lascivně se na Bashira pousmála a zamručela: „Miluju ten tvůj plnovous. Je tak sexy.“

Bashir se obrátil k Erdonovi. „Končím.“ A zamířil k východu.