DEBUTANTKA

Copyright © Jan Gardner, 2021

All rights reserved

Cover design © David Hanzl, 2021

ISBN 978-80-242-7695-3

ČÁST PRVNÍ

GATSBY

1.

Ing. VÁCLAV HAVEL a MILOŠ HAVEL zvou Vás zdvořile na

TERASY NA BARRANDOVĚ

k otevření vyhlídkové kavárny a restaurace,

v pátek, 4. října t. r., v 16.30 h.

Současně bude dokončená část komunikací Barrandova odevzdána veřejné dopravě. Od 18. hodiny jsou terasy, kavárna i restaurace přístupny širší veřejnosti.

K dopravě na Barrandov jsou pro zvané návštěvníky k disposici autokary, odjíždějící v 16 h. z Tylova náměstí u Nár. divadla.

Pro eventuelní informace volejte laskavě telefon. číslo 32506.

Kdyby Emily Vavřincová věděla, co ji čeká, nejspíš by se na patě otočila, našla nejbližší telefonní automat a zavolala na policii, že je na Barrandově bomba. Ale ona to netušila, a tak, celá natěšená, mířila s VIP pozvánkou v ruce k Terasám a její jedinou starostí bylo, jestli je dostatečně chic.

Nechtělo se ani věřit, že je říjen. Do Prahy ještě na den zavítalo babí léto a slunce zářilo na čisté modré obloze, pod kterou se třpytila klidná Vltava. Na skalách nad ní se tyčila nová, nádherná dominanta města – Terasy Barrandov. „Za Prahou, a přece v Praze.“

Budova výletní restaurace byla vystavěna ve stylu funkcionalismu a ukrývala v sobě Francouzskou restauraci, na kterou přímo ve svahu navazovaly kaskádovité terasy s vyhlídkou na panorama města. Návštěvníci mohli vystoupat také na patnáctimetrovou vyhlídkovou věž, čnící více jak tři sta metrů nad mořem, která měla sloužit jako rozhledna: byl odtud nádherný výhled na řeku, vltavské nábřeží a Smíchov.

Atmosféru výjimečné události umocňoval reklamní otáčivý maják na věži, stejně jako neonový nápis „Barrandov“ umístěný na skále pod budovou. Celá akce připomínala premiéru nějakého hollywoodského velkofilmu v Los Angeles. Slavnostního otevření Teras na Barrandově se kromě ministrů dr. Otakara Srdínka a dr. Roberta Mayr-Hartinga, primátora Prahy dr. Karla Baxy a dalších zástupců úřadů zúčastnilo téměř padesát tisíc návštěvníků. V hudebním pavilonu u zahradních teras vyhrávala přehlídková hudba, v budově u tanečního parketu pak pro změnu orchestr R. A. Dvorského „Melody Boys“. Večer měl nad Terasami zazářit ohňostroj.

Na vysokou kvalitu občerstvení, která si nijak nezadala s vybranými pokrmy servírovanými v těch nejprestižnějších evropských restauracích, dohlížel vedoucí restauračního provozu Antonín Juppa. Využíval přitom svých znalostí získaných při praxi ve Francii. Právě on přišel s nápadem, aby se při slavnostním otevření hostům servírovaly studené předkrmy formou „švédských stolů“. Nechal je strategicky umístit ke vchodu na terasy a do Francouzské restaurace. V nabídce nechyběly ani vyhlášené Vavřincovy uzeniny, které svému dobrému příteli, Václavu Mariovi, dodal pan Vavřinec zcela zdarma. Hosté si nejvíce objednávali plátky růžového rýnského lososa s majonézou.

Pro Emily byl tento večer obzvlášť slavnostním. Společně se svou nejlepší kamarádkou Annou Arbesovou a bohužel také se Stázi Solařovou měly být poprvé oficiálně uvedeny do společnosti. Kdyby ještě žila její maminka, Elisabeth Bancroft-Vavřinec, tak by samozřejmě nic takového nedovolila. Jako pravá Angličanka ze ctihodné britské rodiny, která prý byla dokonce vzdáleně příbuzná s rodem Windsorů (žádné důkazy však Emily nenašla; přízeň s královskou rodinou si táta nejspíš vymyslel, aby jí, polosirotkovi, udělal radost), by trvala na řádném Plesu debutantek. Pan Vavřinec, známý pražský velkouzenář, byl ale člověk praktický a ženský svět mu byl cizí. Rozhodl se proto spojit příjemné s užitečným a Emily mu to velkoryse odpustila. Pana Havla měla ráda, občas k nim chodil na tátovy vyhlášené klobásky, a těšilo ji, že jí její velký večer bude tato nádherná stavba nad Prahou navždy připomínat.

„Už jsi to slyšela? Gatsby je prý v Praze!“

Anna Arbesová přiběhla hned, jak Emily zaregistrovala. Arbesovi seděli v lóži s Havlovými a primátorem Baxou.

„Gatsby?!“

Emily se to nezdálo. Celá Praha věděla, že Gabriel Petržílek, známý pod přezdívkou „Gatsby“, zmizel před více než rokem v Americe. Rozešel se s rodinou, a co hůř – utekl Anně od oltáře ani ne měsíc před obřadem. Už měla ušité svatební šaty, Chrám svatého Víta byl objednaný a sám arcibiskup František Kordač souhlasil, že je oddá. Byl z toho největší společenský skandál od syfilisu poslance Stříbrného. Ani mocný Alois Arbes nedokázal zabránit tomu, aby o tom psal celostátní tisk. Přesto tu teď její kamarádka stála, oči jí plály vzrušením a po nějaké zlosti nebo vzteku v nich nebylo ani památky. Naopak, sálala z nich něha, naděje, ale i obava.

Anna ze sebe chrlila čerstvě nabyté informace. Slyšela to od Stázi Solařové… Její brácha, David, se prý s Gatsbym sešel… Emily byla toho názoru, že jestli je ta informace od Stázi, nemá cenu se jí vůbec zabývat.

„Jen se nás snaží rozhodit, aby byla dnes večer za hvězdu sama. Víš, přece, že Stázina musí být vždycky a za každých okolností ta nejlepší a nejhezčí.“

Anna to věděla.

„Ale co když se opravdu vrátil?“

Emily pokrčila rameny.

„Jestli se opravdu vrátil, pak si zaslouží jen naše hluboké pohrdání a naprostou ignoranci. Za to, jak se k tobě zachoval, by měl…,“

„Nazdar, mrchy!“ přerušil je veselý hlas. Emily ztuhla. Dorazila Stázi Solařová, její úhlavní konkurentka. Pravý šok ale Emily teprve čekal. Když se otočila, aby se s kamarádkou pozdravila, strnula překvapením. Jestliže se Emily na dnešní den pečlivě připravila, Stázi vytáhla přímo těžkou artilerii. Na sobě měla „malé černé“ od Coco Chanel, dovezené přímo z Ameriky, pod kterými se rýsovala nová podprsenka od Rosenthalů – jo, přesně ta, co prý upravuje velikost košíčků přímo na vaši míru – žhavá novinka, pár měsíců stará. Vlasy měla ostříhané nakrátko do ultra-moderního účesu Bubikopf. Vypadala jako nefalšovaná americká flapper – nekonvenční mladá žena, která si sem odskočila z večírku na Páté avenue.

Stázi se široce usmívala a užívala si výrazu na Emilyně tváři. Byl přesně takový, jaký doufala, že bude.

Najednou bylo jedno, co má Emily na sobě nebo jak je učesaná, Stázi a její nová image vampa ji zcela zastínily. Copak Anna, tu nikdo nepřehlédne. Ta i v pytli od brambor vypadala jako princezna. Ale konfrontace mezi ní a Stázi měla být vyrovnaným soubojem.

Emily se rozhodla nedat na sobě nic znát. Tak snadno se nevzdá. Tu satisfakci jí nedopřeje. Tohle kolo sice prohrála, ok, ale má v zásobě jiné zbraně – například je mnohem lepší tanečnice než Stázina. Toho bohdá nebude, aby Emily Vavřincová z boje utíkala!

Emily zvedla hrdě hlavu a objala Stázi, jak nejsrdečněji dovedla.

„Málem jsem tě nepoznala, jak jsi nám těma změnama zestárla…,“

---

Objevil se uprostřed uvítacího projevu Václava Marii Havla.

„Dnes dokončujeme prvou etapu prací, které jsme si na Barrandově vytkli. Po vypracování projektu, po komisích a jednání s celkem sedmnácti úřady započato bylo dne 24. února minulého roku s pracemi na silnicích. Zaduněly výstřely ve skalách, zaburácely vrtačky…,“

Gatsby vypadal tak, jak si ho Emily pamatovala. Vysoký, štíhlý, sebevědomý. Přesto na něm bylo něco jinak. Jako by za těch dvanáct, třináct měsíců vyzrál. Jeho pohyby v sobě měly samozřejmost muže, který přesně ví, co dělá. Musel předpokládat, co jeho příchod způsobí. Jaké přivítání ho po všech těch událostech, které zapříčinil, čeká. Přesto tu stál, na tváři mu hrál ten jeho klukovský úsměv, a byl naprosto klidný. Emily ho musela proti své vůli obdivovat.

Václav Maria Havel pokračoval ve svém projevu, ale nikdo u stolu pana Vavřince už ho neposlouchal, s čestnou výjimkou pana Vavřince. Emily, Solařovi i Petržílkovi všichni užasle hleděli na to zjevení. Gatsby stál opřený ve dveřích Francouzské restaurace a zdálo se, že si vychutnává rozruch, který způsobil.

„Při této příležitosti nemohu však opomenouti se přiznati, že jako podnikatel mám z jedné věci velikou radost, a to, že pozoruji, že naši vedoucí spolupracovníci věnují Barrandovu více než jen práci, a to práci prodchnutou láskou k věci…,“pokračoval ve svém projevu pan Havel.

Gatsbyho matka, Renata Petržílková, už to nevydržela, prudce vstala a odkráčela ven vchodem na opačné straně místnosti, než stál její syn. S Gatsbym to ani nehnulo. Věděl, že se vrátí. Dál tam stál a drze se jim díval do očí. Málokdo se odvážil mu ten pohled opětovat. David Solař se Stázi se potutelně usmívali, a Emily došlo, že o Gatsbyho příchodu věděli předem. Jejich rodiče, Karel Solař a Milena Solařová, se tvářili neutrálně. Byli pouhými pozorovateli. Jich se celá ta aféra nijak nedotýkala.

V lóži Havlových se Anna Arbesová roztřásla. Celá bledá hleděla před sebe a neodvažovala se na Gatsbyho podívat. Stačilo jí, že byl tady, že se vrátil. Zato Aloisi Arbesovi ztvrdly rysy. Jeho žena Klára mu položila ruku na rameno, snad aby měla jistotu, že po Gatsbym neskočí.

Gatsby pomalým krokem zamířil k Arbesovým. Když byl nějakých deset metrů od jejich lóže, Anna přestala dýchat. Smysly ji začaly opouštět, když přišel ještě blíž. Lehce se před ní uklonil a políbil jí ruku.

„Promiň. Zachoval jsem se jako idiot. Vím, že jsem ti ublížil, a nikdy si to neodpustím. Přijmi, prosím, tuto pozornost jako výraz mé nejhlubší úcty.“

Gatsby sáhl do kapsy a vytáhl krabičku od Cartiera. Když ji před Annou otevřel, spatřila nádherný diamantový náhrdelník. Haute joaillerie. Sálem se rozlehl bouřlivý potlesk – to Václav Maria Havel dokončil svůj uvítací projev.

„Okamžitě odsud vypadni!“ zasyčel Annin otec a vstával ze židle, aby Gatsbymu s odchodem pomohl.

„Tati… Chci, aby zůstal,“ řekla Anna.

Hlas měla rozechvělý a pevný zároveň. Alois Arbes zaváhal. Svou jedinou dceru miloval a udělal by pro ni všechno na světě. Ale sedět s tím pacholkem u jednoho stolu… Tím si tak jistý nebyl.

Gatsby Arbese ignoroval. Další věc, na kterou nebyl jeden z nejmocnějších mužů v zemi zvyklý. Gatsby byl stále tak ledově klidný, že si Arbes najednou připadal bezmocný.

Gatsby znovu uchopil Anninu ruku a zašeptal: „Já se vrátím. Teď dovol, abych se pozdravil s rodinou.“

Anna mechanicky přikývla. Vše se pro ni odehrávalo jako ve snu. Jediné, co vnímala, bylo, že tu Gatsby stál a držel ji za ruku.

Gatsby pustil Anniny prsty, úklonou pozdravil Kláru Arbesovou a zamířil ke stolu Vavřincových, kde seděli jeho rodiče a bratr.

Gatsby nebyl příčinou toho, že se rodina Petržílků ocitla na prahu bankrotu, ale nikdo by jim to nevymluvil.

Prominentní rodina dlouhá léta těžila ze spojení s Rakouskem-Uherskem. Po roce 1918 a vyhlášení samostatné republiky začal vliv a moc Petržílkovic klanu pomalu upadat. Nové poměry přinesly nové elity a staré vazby přestaly fungovat. Stále ještě měli nějaký majetek, potenciálně cenné pozemky, ale finanční toky začaly vysychat. Plánované spojení s mocnou rodinou Arbesů proto přišlo jako na zavolanou.

Jenže pak se to zvrtlo. Dvě události, které přišly rychle za sebou, zcela zhatily šance na velký comeback Petržílků. Nejprve zemřela nejmovitější členka rodiny, Božena Petržílková, matka Stanislava a babička Gatsbyho a Fráni, a ve své poslední vůli odkázala veškerý majetek svému nejoblíbenějšímu vnukovi, Gatsbymu. Stanislav s Fráňou to velmi těžce snášeli. A bylo hůř. Všeobecně se předpokládalo, že Gatsby získané prostředky investuje do skomírajících rodinných podniků. Otec byl ochoten uvolnit synovi ředitelský post, když mu pomůže firmu zachránit. Gatsby měl ale svoje vlastní plány. Sebral zděděné peníze a odjel do Ameriky. Přesně tak, jak o tom poslední roky mluvil.

Petržílkům se zcela rozpadl jejich plán: Syn a jeho peníze byli pryč, a tím pádem padlo i spojení s rodinou Arbesů. Místo vlivného spojence získali mocného nepřítele. Hrozil jim krach. Jejich poslední nadějí byl Fráňa. I Renatě však muselo být jasné, že její mladší syn je jen stínem svého charismatického bratra.

Než stačil Gatsby dojít ke stolu Vavřincových, cestu mu zkřížila Renata Petržílková.

„Co tu chceš?!“ přivítala svého syna.

„Taky tě rád vidím, mami. Jak ses měla?“

Renata Petržílková zaváhala. Nejradši by mu vpálila do očí, „jak se měla“… Jak půl roku prakticky nemohla vyjít z domu ven. I jejich služka, když šla nakoupit, málem chodila kanály. Taková ostuda! Ale ovládla se. Další společenský skandál už si Petržílkovi nemohli dovolit. Beztak bylo od Vavřince velkorysé, že je dnes večer pozval ke svému stolu, a oni tak mohli přiživit iluzi, že stále patří mezi horních deset tisíc. Ale byla to ještě vůbec pravda? Jestli zklame i Fráňa, tak jsou jejich dny mezi pražskou honorací sečteny jednou provždycky.

„Zjevně ne tak dobře jako ty,“ odsekla odměřeně.

Gatsby se přestal usmívat. Viděl, že je máma vystresovaná. Vnímal, jak moc ji jeho odchod poznamenal. Jak zestárla. A i když si s rodiči už léta nerozuměl, nebyl mu jejich osud lhostejný.

„Potřebujete peníze? Mám dost, abych se o vás všechny postaral. Abyste žili jako dřív,“ řekl Gatsby.

Renata Petržílková nevěřila svým uším. Očima zabloudila ke stolu Vavřincových a zjistila, že je všichni pozorují. Ztišila hlas, aby měla jistotu, že je neslyší.

„Pán se rozhodl, že se nad náma slituje?! Čím jsme si tu laskavost zasloužili?!“

„Chci vám jen pomoct,“ řekl Gatsby. Pořád zůstával klidný.

„My na tvoje milodary serem. Kdes byl, když nás tu každý kamenoval kvůli té tvé svatbě?!“ zasyčela Renata Petržílková.

Gatsby se napřímil. Matka možná zestárla, ale uvnitř se vůbec nezměnila.

„Pokud si dobře vzpomínám, tak na tu svatbu jsi nejvíc tlačila ty.“

„Protože jsem to s tebou myslela dobře!“

Gatsby podrážděně potřásl hlavou. Byla opravdu pořád stejná.

„Tak dovol, abych si o svých věcech jednou provždycky rozhodoval sám,“ pronesl pevně.

„Na moje dovolení ses stejně nikdy neptal!“ odsekla Petržílková.

Gatsby si ji přeměřil očima. Nechtěl hádku dál eskalovat, otevírat dávné křivdy. Přijel, aby se usmířil, zacelil staré rány, vysvětlil, proč udělal to, co udělat musel. Nečekal, že to bude lehké, ale doufal v dialog a pochopení.

Také Renata si uvědomila, že dalším rozkolem se synem ani jedna strana nic nezíská.

„Podívej… Pokud ti odpustí Arbesovi, jsem ochotná na všechno zapomenout. I když nezastírám, že jsi mě ranil,“ řekla.

„A když mi Arbes neodpustí?“

Renata se pousmála a namířila si to zpátky ke stolu. Také odpověď, pomyslel si Gatsby. Tušil, že bez Arbese bude rozkol s rodinou definitivní.

Renata Petržílková počkala, až Gatsby dorazí za ní, a pak pozvedla číši k přípitku na uvítanou.

„Tak na návrat našeho ztraceného syna!“

David Solař pohotově nalil Gatsbymu šampaňské, aby si mohl přiťuknout. Najednou byl Gatsby obklopen houfem přátel a příbuzných a každý si s ním chtěl připít.

„Vypadáš dobře, synku,“ řekl pan Vavřinec a vstal ze židle, aby se s Gatsbym přivítal.

„Ahoj, brácho,“ podal mu nejistě ruku Fráňa. Gatsby ho objal a pevně přitiskl na hruď.

„Chyběls mi, Fráňo. A vím, žes to tu neměl lehký. Promiň,“ řekl Gatsby.

Fráňa se rozpačitě usmál. Ještě si úplně nezvykl, že je jeho velký brácha zpátky. Přišlo to tak najednou.

Jako poslední se zvedl ze židle Stanislav Petržílek. Přišel k synovi, potřásl mu pravicí a zašeptal mu do ucha.

„Dostal jsi druhou šanci, Gabrieli, tak si to nepokaž.“

Okem zalétl k manželce, jestli to řekl správně. Lehce přikývla. Gatsbymu to potvrdilo, že křehký mír, který s rodinou právě uzavřel, bude záležet na tom, jak se vyvinou vztahy s Arbesovými.

Jediný, kdo zůstal sedět, byla Emily. Nehodlala Gatsbymu odpustit tak snadno. Zatímco se pražská zlatá mládež shlukla kolem Gatsbyho, aby se s ním pozdravila, vyjádřila mu svůj obdiv a sáhla si na něj, Emily se tvářila, že jeho příchod vůbec nezaregistrovala.

Gatsby k ní vykročil, ale Stázi ho odchytila dřív, než k Emily došel.

„Kdo je ten fešák, co přišel s tebou?“ zeptala se Gatsbyho.

Gatsby si uvědomil, že úplně zapomněl na svého společníka. Tmavovlasý muž stál skromně stranou u dveří, kde ho Gatsby zanechal, než ho pohltila jeho minulost.

„Petře!“

Gatsby mávl na svého přítele a ten přišel ke stolu.

„Dobrý večer,“ pozdravil.

„Promiň, já na tebe úplně zapomněl,“ omluvil se Gatsby.

„Dobrý večer, cizinče.“ Stázi si nenechala ujít příležitost, aby byla představena jako první.

„Petr Beneš, můj společník. Stázi Solařová, místní královna krásy a letitá kamarádka,“ představil je Gatsby.

Stázi na Gatsbyho mrkla, aby mu dala najevo, že si u ní šplhnul, a nechala si od Beneše políbit ruku.

„Doufám, že tančíte charleston, Petře?“

Beneš se pousmál.

„Samozřejmě. Jsem z Chicaga. Charleston vynalezli v Jižní Karolíně, jen nějakých devět set mil od našeho baráku.“

Stázi se líbil čím dál tím víc. Gatsby se otočil, aby Beneše představil i Emily a sám se s ní přivítal. Ale ta už u stolu nebyla. Mířila za Annou. Považovala za svou povinnost ukázat Gatsbymu záda.

2.

Pražská zlatá mládež se seskupila kolem baru. S Gatsbym dostal večírek konečně grády.

„Ty vole, ty jim dáváš kapky!“ poplácal Gatsbyho po zádech David Solař. „Jak jsi to skoulel s Arbesem, to se hned tak nevidí! I můj fotr stojí v pozoru, když na něj promluví!“

Gatsby si sundal z ramenou Davidovu ruku a otočil se k němu čelem.

„Ještě nemám ani zdaleka vyhráno,“ řekl.

„Ani bych neřekl,“ zazubil se David. „V Praze už jseš legenda. Jen se rozhlédni kolem.“

Gatsby pokrčil rameny. Pohledem znovu zabloudil k Anně s Emily. Na tu dálku ale nešlo uhodnout, o čem se spolu baví.

„Dámy a pánové! Dovolte, abych vám představil prvního českého bootleggera! Velkýho Gatsbyho se vším všudy!“ zvolal David. Obrátil do sebe panáka a luskl na barmana, aby mu přinesl dalšího. Tři další!

„Jseš frajer, brácho,“ poplácal Gatsbyho znovu po ramenou, „řekls, že budeš pašovat alkohol do Ameriky a vyděláš majlant. Neuběhl ani rok a tys to dokázal!“

„Měl jsem štěstí,“ odvětil skromně Gatsby.

„Houby štěstí! Měl jsi plán a šel sis za svým, i když ti tu nikdo nevěřil. Velkej respekt, kámo!“ rozplýval se David.

---

Společnost na Barrandovských terasách se rozdělila na dva tábory. Starší osazenstvo Teras se bavilo o novém komplexu vyhlídkové kavárny a plánech bratří Havlových s Barrandovem. Ti mladší měli na rtech pouze Gatsbyho.

Nebylo divu. Než odjel do USA, neobešel se bez něj jediný večírek. Párty začínala s jeho příchodem a končila Gatsbyho odchodem domů. S Annou tvořili pár snů. To bylo předtím. Teď byl cool ještě víc.

„Hele a jak to máte vlastně s Al Caponem?“ zajímalo Stázi.

Gatsby s Benešem si vyměnili pobavené pohledy.

„Snažíme se mu držet z cesty, a zatím pořád ještě žijeme.“

„A to se nebojíš?“

„Někdy.“

„A máš taky bouchačku?“ nadhodil David.

„Jéé, já ještě žádnou neviděla!“ zapištěla Stázi.

Gatsby se pousmál.

„Máš štěstí. Jeli jsme rovnou sem a už se nestihli zastavit na hotelu.“

Rozhlédl se opatrně kolem sebe a pak si rozepnul sako obleku. V náprsní kapse mu zasvítil revolver. Stázi vypískla úžasem.

„Můžu si ji půjčit?“ zeptala se.

Gatsby jí opatrně podal zbraň.

„Moc ji tady neukazuj. Už mám těch průšvihů dost,“ řekl Gatsby.

Stázi obdivně hleděla na rukojeť revolveru. Byl na ní v ryzím zlatě vyvedený nápis „GATSBY“. I Davidovi tím vyrazil dech, o Fráňovi ani nemluvě. Jediný, kdo zachovával klid, byl Beneš. Z Chicaga byl zřejmě zvyklý na ledacos.

„Možná bysme tu zbraň měli nechat v autě, co říkáš?“ navrhl Gatsbymu.

Gatsby přikývl. Vzal si revolver zpět a podal ho Benešovi.

„Zařídíš to?“

Beneš přikývl. Zabalil revolver do kapesníku, strčil ho do kapsy a diskrétně se vzdálil. Bylo vidět, že jsou sehraní.

David Solař uznale pohlédl na Gatsbyho. Jeho respekt k němu vzrůstal každou minutou.

„Ty jseš už vážně opravdovej mafián,“ pronesl s obdivem. „Obchodník,“ opravil ho Gatsby. „Jen dodávám zboží, po kterém je teď poptávka. To je všechno. Nikoho nevraždíme.“

„A jak to vlastně funguje?“ vyzvídal dál David a všichni kolem špicovali uši.

Gatsby jim vysvětlil, že neoperují přímo v Chicagu, ale na jeho předměstí. Ve čtvrti zvané Cicero.

„Má to jednu velkou výhodu a jednu velkou nevýhodu. Výhodou je, že osmdesát procent populace tvoří Češi. Nevýhodou je, že si tam před pár lety přesunul své ústředí Al Capone. Kontroluje celé město. Držíme se hesla, že pod svícnem bývá největší tma. Zatím to vychází.“

„Jak jsi na to Cicero přišel?“ zeptala se Stázi.

„Petr se tam narodil,“ řekl Gatsby.

Gatsby kývl na Beneše, který se zrovna vracel. Přes rameno měl fotoaparát Leica. Chtěl pořídit pár fotografií, aby měl na tento večer památku.

„A jak tam ten chlast vlastně distribuujete?“ zeptal se David.

„Jako mlékaři,“ usmál se Gatsby. „To byl taky Petrův nápad.“

David nechápal.

„Mlékaři?!“

„Používáme mlékařský dodávky. Auta, ve kterých se v Americe rozváží mléko. Chlapíci v bílém, oblečení jako normální mlékaři, dodávají alkohol až do domu,“ vysvětlil Gatsby.

David, Stázi, Fráňa a spol. užasle poslouchali.

„Skleněné láhve na mléko se natřou na bílo, aby to vypadalo, že to mléko v nich opravdu je. Místo mléka je tam ale náš absint,“ řekl Gatsby.

„Geniální!“ vydechla Stázi. Otočila se k Petrovi a udělala na něho oči.

„Zlomíte mi srdce, jestli řeknete, že jste ženatý.“

Beneš se usmál: začínalo se mu v Praze líbit.

„Nejsem. Vaše srdce může být v klidu,“ odvětil Beneš.

„Právě naopak,“ odpověděla mnohoznačně Stázi, které to zvedlo už tak výtečnou náladu. Vypadalo to, že tenhle večírek nemá chybu.

Gatsby zatím dál ochotně odpovídal na všetečné otázky. „Vozíme to z Prahy přes Hamburk. Kontušovku, slivovici, hruškovici a hlavně absint. V Ciceru to má ohromný úspěch. Je to něco nového, co jinde na trhu není, a spoustě Čechoameričanů to připomíná vůni domova.“

„A nezapomeň,“ vložil se do hovoru Beneš, „že whisky je jen čtyřicetiprocentní, zatímco slivovice nebo absint mají minimálně šedesát procent alkoholu. Když se to namixuje s vodou, uděláš z toho o třetinu víc flašek.“

Gatsby se zazubil. David opět obdivně pokýval hlavou, dnes večer už poněkolikáté.

„Máte to, kluci, fakt vymakaný,“ poznamenal uznale.

Stázi zvedla skleničku se šampaňským.

„Na našeho Gatsbyho, a na Petra!“

Les rukou se natáhl k přípitku.

„Navrhuju, abysme okamžitě jely domů!“ řekla Emily.

Anna zaváhala. Stály s Emily na venkovní terase a pootevřeným oknem po očku pozorovaly, jak se Gatsby u baru vesele baví. Emily lezl na nervy skoro stejně jako rozjívená Stázina.

„Nemůžeme jen tak odjet. Jak by to vypadalo?“ odvětila Anna.

„Řeknu tátovi, že mě přepadly ženské záležitosti. To vždycky zabere. A ty si taky něco vymyslíš,“ trvala na svém Emily.

„Co když zase odjede? Už ho neuvidím,“ namítla Anna.

Emily se zarazila. Netušila, že je to s Annou až tak vážné. Přesto ji ještě zkusila přesvědčit.

„Podívej,“ ukázala jí oknem na Gatsbyho u baru. „Připadá ti, že se nějak změnil? Ne. Spíš je to s ním ještě horší.“

Anna hleděla na Gatsbyho a jedinou věcí, kterou si byla stoprocentně jistá, bylo, že mu to hrozně sluší: „To nemůžeš vědět. Vždyť jsi s ním vůbec nemluvila.“

„Mám oči a uši. To stačí, abych věděla, na čem jsem,“ prohlásila Emily.

„Dejme mu ještě šanci. Třeba nám to všechno vysvětlí,“ zaprosila Anna.

Emily si povzdechla. Pochopila, že Anna definitivně ztratila pud sebezáchovy.

„Chceš tu vážně zůstat?“

Anna přikývla.

„Zlobíš se?“

Emily zavrtěla hlavou. Anna ji vroucně objala.

„Díky! Jsi ta nejlepší kamarádka, jakou jsem kdy mohla mít!“

Emily znovu zavrtěla hlavou.

„Nejsem. Kdybych měla rozum, tak tě odtáhnu domů párem volů.“

Anna se usmála a zamířila zpátky do Francouzské restaurace. Gatsby už tam na ni čekal.

„Myslíš, že mi tvůj otec promine, když tě požádám o tanec?“ zeptal se.

Anna neodpověděla. Gatsby pochopil, že udělal chybu.

„Promiň. Pobyt v Americe mě odnaučil vybraným způsobům. Smím prosit?“

Anna přikývla.

„Jistě.“

Gatsby ji vtáhl lehce do náruče a společně vtančili na parket. Orchestr R. A. Dvorského hrál první valčík večera.

Emily se posadila ke stolu pana Vavřince. Se smíšenými pocity sledovala kamarádku, jak v náruči milovaného muže pluje po taneční ploše. Tančili mlčky, a přesto se zdálo, že jejich tanec vypovídá vše o tom, co se v nich děje.

„Ta se uměla narodit, co?“ vytrhla Emily ze zamyšlení Stázi, která klesla na židli vedle ní a nalila si další sklenku šampaňského.

„Dcera Arbese, nevěsta Gatsbyho… Nezdá se ti nefér, že má někdo v životě takové štěstí?“

„Zatím si s ním toho štěstí moc neužila,“ řekla Emily.

Stázi pohlédla pozorně na Emily. Úplně jí uniklo, jak je její úhlavní konkurentka skleslá.

„Ale… Někdo tady má špatnou náladu? Bojíš se, že ti Gatsby Annu odvede?“

Emily se ušklíbla.

„Bojím se, že tě ráno bude bolet hlava, jestli se nepřestaneš takhle napájet.“

Stázi to pobavilo.

„V to doufám. Jsme už přece dospělé, ne?“

Stázi do sebe obrátila další šampaňské. Emily nepila. Chtěla zůstat střízlivá. Chvíli vedle sebe se Stázi tiše seděly, což se jim už dlouho nestalo. Stázi se soustředila na šampus a Emily na Annu a Gatsbyho. Anna se konečně začala lehce usmívat, napětí v její tváři povolilo. Takhle z dálky se zdálo, že je všechno na dobré cestě. Ale bylo to tak opravdu? Emily nevěděla.

R. A. Dvorský vyhlásil dámskou volenku. Stázi ožila. Odložila šampaňské a odvedla si Beneše na parket dřív, než jí ho někdo stačil vyfouknout. Emily požádal o tanec Fráňa.

„Fráňo… To je dámská volenka.“

„Aha…,“

Fráňa upadl do rozpaků a nevěděl, co má dělat. Jen tam tak nad Emily přešlapoval. Emily se nad ním slitovala.

„Smím prosit?“

Fráňa horlivě přikývl. Nabídl Emily rámě a ona se nechala odvést na parket. Renatu Petržílkovou to nesmírně potěšilo. Spokojeně se naklonila k panu Vavřincovi: „Ale že to těm mladým sluší, Vincente?“

Pan Vavřinec se zahleděl na svou dceru a píchlo ho u srdce. Byla celá maminka. Vypadala jako Elisabeth, když se seznámili. Fráňu ani nevnímal.

„Máš pravdu, Renato.“

Renata se šťastně otočila na manžela. Starší syn tančil s Arbesovou dcerou a její otec nic nenamítal. Mladšího syna na parket vytáhla pro změnu dcera zámožného továrníka s uzeninami Vavřince. Vypadalo to, že se rodině Petržílkových konečně blýská na lepší časy.

Melody Boys R. A. Dvorského spustili charleston a staří vyklidili prostor mládeži. Byla to chvíle, na kterou Stázi Solařová čekala. Společně s bratrem to rozbalili tak, že parket brzy patřil jen jim. Předváděli úžasné taneční figury, dokonale sladění. Bylo to jako předtančení baletu Národního divadla – možná méně technicky dokonalé, ale s o to větším elánem. Radost z pohybu z nich přímo sršela; věděli, jak jsou dobří. Dokonce i R. A. Dvorský od svého dirigentského pultíku uznale pokynul Stázi hlavou. Praha má novou královnu charlestonu.

Pro Emily to byla poslední kapka. Koukala na Solařovy a vnitřnosti jí sžírala nefalšovaná závist. Nemohla si pomoct, ač se snažila sebevíc. Bylo evidentní, že Stázi musela trénovat nejméně půl roku dopředu. Emily věděla, že za normálních okolností byla Stázi nanejvýš průměrná tanečnice, která jí nesahá ani po kolena. Zároveň jí ale bylo jasné, že tohle její taneční číslo přebije všechno ostatní. Zítra se v Unionce, v Corsu, v Café Imperial, v Louvru nebo v Národní kavárně nebude mluvit o ničem jiném než o charlestonu Solařových (a o příjezdu Gatsbyho, samozřejmě). Emily tohle mohla trumfnout jedině tím, kdyby se na parketu svlékla.

Situaci zachránil Gatsby. Vyvedl Annu znovu na taneční plochu a síly se rázem vyrovnaly. Anna byla přirozený talent. Oplývala grácií a elegancí, na kterou žádná s přítomných dam neměla, Stázi nevyjímaje. A Gatsby byl odjakživa výborný tanečník. Teď se však Emily zdálo, že v Americe nedělal nic jiného, než tančil charleston. Stázi s Davidem zjistili, že mají konkurenci, a přidali na obrátkách. Ač se však snažili sebevíc, vedle elegance Gatsbyho s Annou vypadal jejich tanec jako prostná cvičení. Všichni to viděli. I R. A. Dvorský pochopil, že se předtím unáhlil. Solařovým brzy došlo, že čím déle zůstanou na parketu, tím horší dojem zanechají. Stáhli se proto do pozadí a uvolnili prostor skutečným králům. Ať byl Gatsby jakýkoliv, za tohle mu Emily byla vděčná. Usadil Stázi do patřičných míst přesně v momentě, kdy to nejvíc potřebovala. Možná to nebude tak marný večer, jak si myslela.

Emily se opřela o židli a užívala si kamarádčina štěstí. Anně zářily oči jako už dlouho ne. Ani předtím než Gatsby odjel, z ní nesálala taková radost a pohoda. Její mírnou a laskavou povahu si lidé často mylně vykládali jako chlad a odstup. Anna měla duši šlechtičny a Emily dobře věděla, jaká vášeň se pod tím zdánlivě studeným exteriérem skrývá. A teď na parketu to mohl vidět každý. V Gatsbyho náruči byla dokonalá. Stěží si někdo mohl představit ideálnější pár. I Alois Arbes vnímal, jak je jeho dcera nádherně šťastná. Zahřálo ho to u srdce, i když se ještě s Gatsbyho návratem úplně nesmířil.

Orchestr R. A. Dvorského dohrál charleston a plynule přešel na foxtrot. Gatsby s Annou se pohotově přizpůsobili, aniž by jejich taneční kreace ztratily na působivosti. Zato Solařovi definitivně vyklidili taneční plochu. Stázi nechtěla riskovat, že se úplně znemožní. Vsadila všechno na jednu kartu; na vypilování foxtrotu už jí nezbyl čas.

„Zatančíme si?“

Gatsbyho společník se naklonil nad Emily, nabídl jí rámě. Emily si vybavila, že zaslechla jeho jméno. Petr. Petr Beneš.

„Jasně,“ odvětila.

S očima upřenýma na Annu s Gatsbym se zavěsila do Beneše a nechala se odvést na parket. Tančil dobře. Překvapil ji. Lehce ji vedl po parketu a jemně přitom zkoušel postupně přidávat náročnější figury. Dělal to tak obratně a plynule, že to vypadalo, jako by spolu tančili léta. Emily byla tvárný materiál a snadno se přizpůsobila svému sochaři. Brzy zapomněla na Annu s Gatsbym a nechala se unést tancem s tímhle šikovným chlapíkem. Už dlouho jí nebylo tak hezky. Zadoufala, že tanec jen tak neskončí.

Jenže každá melodie má svůj začátek i konec. Dotančili. Beneš políbil Emily ruku a poděkoval jí. Vyjádřil naději, že si dnes večer spolu ještě zatančí. Emily přikývla.

„Ráda.“

„Nepustím vás domů, dokud svůj slib nesplníte.“

„Beru vás za slovo,“ usmála se Emily.

Odvedl ji ke stolu, kde seděla zpruzená Stázi. Emily si neodpustila drobné popíchnutí.

„Nebolí tě něco, drahoušku? Vypadáš, jako kdyby sis skřípla nerva.“

Stázi se ušklíbla.

„Mám strach o Annu. Gatsby se brzy vrátí do Ameriky a ona tu zůstane zase sama.“

Emily se musela pousmát. Pohlédla na kamarádku, která se točila v náruči milovaného muže.

„Nevypadají, že je od sebe jen tak něco oddělí,“ poznamenala.

Stázi si zapálila cigaretu.

„Je neuvěřitelný, jaká jsi pořád naivka. Gatsby má duši dobrodruha. Bude trvat roky, než se usadí. Anna mezitím zestárne, a buď skončí v klášteře, anebo jako manželka jednoho z obchodních partnerů svého otce.“

„Kdepak,“ zavrtěla Emily hlavou. „Ti dva jsou pro sebe stvoření. Obávám se, že jseš jediná, kdo to tu nevidí.“

Stázi potáhla z cigarety a vyfoukla kouř nad sebe, jak to vídala ve filmech.

„Oukej… Dejme tomu, že se vezmou. Za koho se ale pak budeš schovávat ty, když tu Anna nebude?“

Emily nevěděla, co na to říct. Svým způsobem měla Stázi pravdu. Byla na Annu hodně fixovaná. Její sokyně s potěšením sledovala, že ťala do živého. „Nemám ti přinést něco k pití? Vypadáš, že bys potřebovala panáka,“ usmívala se.

„Ne, díky,“ odvětila kysele Emily, „radši tu počkám s tebou, než zase začnou hrát charleston. Jinak by sis ani nezatancovala.“

Stázi se zvedla ze židle, úsměv ji přešel.

„Já si přece jen jednoho dám. Když piju, tak jsi z nějakého důvodu zábavnější,“ oznámila a odkráčela k baru pro další drink.

3.

Gatsby vyhledal na Terasách nejvzdálenější venkovní stolek. Využil toho, že na Prahu padla noční tma a poskytla mu alespoň chvíli soukromí. Bylo to vůbec poprvé od jeho příchodu na Barrandov, kdy byl sám. Beneš tančil s Annou, rodiče se bavili s Arbesovými a ze všech sil se snažili uhladit narušené vztahy. Fráňa mezitím už poněkolikáté vyvedl do kola Emily.

Samota přišla Gatsbymu vhod. Potřeboval si srovnat myšlenky. I když to na sobě nedával znát, byl to pro něho emocionálně velice vyčerpávající večer. Což o to, vypadalo to, že problém s rodinou i s Arbesovými se postupem času vyřeší, ale to nebylo to jediné, co Gatsbyho trápilo.

„Tady jseš,“ vyrušil ho z rozjímání David. Byli s Gatsbym kamarádi od dětství, vyrůstali spolu. Přesto by Gatsby byl radši, kdyby kamarád přišel později. Potřeboval si promyslet, co dělat dál. S upovídaným Davidem to nepůjde.

David se posadil ke stolku vedle Gatsbyho a sáhl do svého cigaretového pouzdra s monogramem, aby si zapálil. Bylo prázdné, egyptky došly. Gatsby mu nabídl ze svého.

„Ameriky?“ zeptal se David.

„Marlbora,“ přikývl Gatsby. „Nová značka. Jsou na trhu jen pár let. Inzerují je jako ‚America’s luxury cigarette‘.“

David si jednu vzal, přičichl k ní a pak si zapálil. Nezdálo se mu, že chutná jinak než ty naše.

„Dobrý…,“

„Cigarety Američani dělat umí. Na rozdíl od alkoholu.“

David Solař dvakrát potáhl. Začala mu chutnat.

„Zaplaťpánbůh za to. Myslím, z našeho hlediska,“ poznamenal David.

Gatsby pozvedl obočí. Nerozuměl, co míní tím „naším hlediskem“. I když to asi začínal tušit.

Chvíli jenom kouřili.

„Říkal jsem si, že bych příště mohl jet s tebou,“ nadhodil David.

Gatsby neodpověděl. Když rozjížděl svůj byznys v Americe, byly výdaje tak velké, že dědictví po babičce nestačilo. David Solař byl tak laskavý a založil ho. Půjčil mu peníze na pronájem lodi. Na jeho dnešní poměry nešlo o nijak závratnou částku, ale tehdy mu to vytáhlo trn z paty. První, co také Gatsby po svém příjezdu do Prahy udělal, bylo, že svůj dluh Solařovi do poslední koruny splatil. I s příslušným úrokem. Jak se ale zdálo, David chtěl víc.

„Proč? Když jsem ti to nabízel poprvé, tak jsi neměl zájem,“ odvětil Gatsby.

„A divíš se?“ usmál se rozpačitě David. „Přečetl sis nějaký román, o kterém tady nikdo neslyšel, a rozhodl ses, že se přiživíš na americké prohibici jako nějaký mafián. Kdo by do takového podniku šel?“

„Já,“ řekl Gatsby.

David zmlkl. Možná aby zpytoval svědomí.

„Ok, uznávám, měl jsem mít tenkrát větší koule.“

Pohlédl na Gatsbyho, který nic neříkal. „To bylo tenkrát. Teď s tebou do toho jdu. A jsem ochotnej mít na všem aktivnější podíl. Investuju víc peněz, pojedu s tebou do Ameriky, budu dělat mlíkaře, když to po mně budeš chtít…,“

„Davide…,“ Gatsbymu se to neříkalo snadno. Viděl, jak na něm kamarád visí pohledem. „Problém je v tom, že já už mám vlastní peníze. Nepotřebuju tvoji pomoc. Sorry.“

Davida ta slova pálila jako vosí štípnutí.

„Přece mě nemůžeš jen tak odstřihnout… Po tom všem.“

„Já tě od ničeho nestříhám. Byl to jednorázový deal. Jasně jsme se dohodli. Ty mi půjčíš peníze a já ti je s dvacetiprocentním úrokem vrátím. Dostal jsi dvacet pět,“ řekl Gatsby.

„A tím to jako pro tebe hasne, jo?!“ rozčílil se David.

„Přesně tak,“ přisvědčil Gatsby klidně.

David vstal. Už nedokázal dál sedět.

„To je jako všechno, jo?! Tím to považuješ za vyřízený?“

Gatsby mlčel. O to víc ale Davida dráždil.

„Co naše přátelství? To jako hodíš za hlavu posledních patnáct let našeho života?!“

„Tady nejde o přátelství, Davide. Je to byznys. Kdybych zkrachoval, tak po mně tu půjčku taky budeš chtít zpátky. Nebudeš se ohlížet na těch patnáct let, co se známe.“

David se zase posadil. Vrtěl se na židli, jako by to byla rozpálená plotna. Štvalo ho, že nemá pádnější argumenty.

„Ty mě nechápeš. Chci to, co ty. Svobodu! Už mě nebaví být pořád odkázaný na milodary od otce. Víš, jakou fušku mi dalo, abych tenkrát ty peníze pro tebe schrastil?! Kdyby mi nepomohla máma, tak mi je nikdy nedá! A i tak mě měli oba za blázna! A tebe taky!“

Gatsby vstal. Viděl, že jestli neodejde, tak se konfliktu s Davidem nevyhne. Už bylo ale pozdě. David se vymrštil a zastoupil mu cestu.

„Vem mě s sebou do Ameriky,“ zaprosil, „klidně mi dej půlku toho, cos mi nabízel před rokem, ale chci jet s tebou.“

„Petr na to nikdy nepřistoupí,“ řekl Gatsby.

„Tak takhle to je,“ ušklíbl se David. „Našel sis novýho nejlepšího kámoše.“

„Je to můj společník, ne kámoš. Pořád si pleteš byznys s kamarádstvím,“ řekl Gatsby.

„Zato ty ses nám v té Americe nějak obouchal. Podívej se na sebe… Je z tebe kapitalista jedna radost!“

„Davide… Nechci se hádat. Na to mi bohatě stačí matka.“

„Ty jsi ji ještě nehodil přes palubu jako mě?“ poznamenal David trpce.

Gatsby zaváhal. Nechtěl se s Davidem rozejít ve zlém.

„Víš co? Proberu to s Petrem a uvidíme. Třeba se pro tebe dá něco udělat.“

„Hezký,“ usmál se David hořce. „Fakt hezký. Nepotřebuju se doprošovat jen tebe. Teď se musím doprošovat i toho tvýho novýho kámoše.“

Tváře mu hořely hanbou. Přistoupil ke Gatsbymu blíž a vyfoukl mu cigaretový kouř do tváře.

„Tak o tohle ti jde? Abys nás tu všechny ponížil. Nejdřív jsi zametl s Arbesem, teď se mnou. Kdo bude další? Jo, málem jsem zapomněl na Annu. Tý jsi to nandal jako první.“

Gatsby se přestal ovládat. Popadl Davida a zkroutil mu ruku za záda.

„Annu si laskavě do huby neber,“ zasyčel výhrůžně. Řekl to tak, že David najednou zalitoval, že nejsou někde, kde je víc světla a víc lidí.

Za nimi se ozvalo slabé vyjeknutí. Gatsby se otočil a spatřil Emily. Zarazil se. Bůh ví, co všechno slyšela.

Emily zaskočeně sledovala, jak se dva letití kamarádi drží pod krkem. Rychle se ale ovládla a snažila se nedat na sobě nic znát. „Hledám Annu. Klidně se perte dál,“ oznámila, otočila se na patě a spěchala zpátky do restaurace.

Gatsby tiše zaklel a pustil Solařovu ruku. Byl naštvaný. Na Davida, ale nejvíc na sebe. Tohle bylo to poslední, co potřeboval.

„Jsi svině,“ zasyčel David na Gatsbyho a mnul si zhmožděné zápěstí, „a jednou na to dojedeš.“

Nečekal na odpověď a rychlou chůzí zamířil do sálu. Potřeboval se napít.

Gatsby si tiše povzdechl a rukou si prohrábl vlasy. Podělal to. Nemělo už ale cenu dál čekat. Musel něco udělat.

---

Emily došla k baru, kde stál populární spisovatel šestákových románů Eisner a důležitě třem slečnám vykládal, že kritik je někdo, kdo se na bojiště dostaví, když už je bitva dobojovaná, a postřílí zraněné. Anna tu nebyla. Emily přemýšlela, kde by mohla být. A o čem se, sakra, hádali David s Gatsbym? Z přemýšlení ji vytrhl Gatsbyho hlas.

„Emily…,“

Lekla se tak, že sebou trhla. Až si to zpětně vyčítala. Gatsby byl sám. Bez Anny a bez Davida.

„Promiň, za ten výstup. David trochu přebral a já jsem to pro změnu úplně neustál. Mrzí mě, žes to musela vidět.“

Emily se snažila tvářit, že ji to vůbec nezajímá.

„Předpokládám, že abys byl opravdový mafián, tak musíš každý dvě hodiny někoho zmlátit. Jinak bys vyšel z formy,“ odvětila.

Gatsby stiskl rty. Mrzelo ho, že to řekla.

„Nejsem žádný mafián, a už jsem se ti za to omluvil. Můžeme ten incident hodit za hlavu?“

Emily si vzala pár vteřin na rozmyšlenou a pak přikývla. Gatsby se usmál. Ulevilo se mu.

„Nechtěla by ses podívat na rozhlednu? Prý je odtamtud moc krásný pohled na Prahu?“

Emily se ušklíbla.

„Proč ne. Máš ale štěstí, že dole ještě nestojí ten bazén, co tam plánují vybudovat. Udělalo by to velký šplouch.“

Gatsby se znovu usmál.

„Pořád se na mě zlobíš kvůli Anně?“

„Nemám důvod se na tebe zlobit. Mně jseš dokonale fuk. Být ale na Annině místě… Tak bys z tý skály vážně letěl.“

„Já vím,“ usmál se Gatsby potřetí. Natáhl k ní ruku. „Půjdeme?“

„Nejsem ještě tak stará, abych do schodů potřebovala oporu,“ ignorovala Emily jeho ruku a zamířila ke schodišti na rozhlednu. Gatsby ji následoval.

Vyšli nahoru na věž. Emily se sladce nadýchla nočního teplého vzduchu. Bylo tu nádherně. Vltava se třpytila v záři měsíce a u nohou jim ležela magická Praha.

„Neříkej, že ti to v Americe nechybělo.“

„Neříkám.“

Chvíli tam spolu mlčky stáli a jen tak si užívali té krásy kolem. Letní vánek je při tom hladil po tvářích a z dálky k nim doléhal příjemný hlas R. A. Dvorského: „Proč se mi to někdy zdá, že se tak marně ptám, kdo mi své srdce dá…,“

Emily to připomnělo rozhovor, který vedla se Stázi.

„Co bude, až si ji vezmeš? Zůstanete v Chicagu?“

Gatsby se na ni podíval a zaváhal s odpovědí. Emily znejistěla.

„Kdo říká, že si ji vezmu?“ odpověděl nejistě.

Emily nevěřila svým uším.

„To jí chceš utéct podruhý?! Zase jí zlomit srdce?!“

Gatsby vůbec poprvé ztratil suverenitu, se kterou dosud na Terasách vystupoval. Najednou byl takový, jakého ho Emily znala před odjezdem. Suverénní, ale zranitelný zároveň.

„Nepřijel jsem do Prahy, abych se s Annou oženil.“

Emily nechápala.

„Tak o čem to celý bylo?! K čemu ty diamanty a tanečky?! To jsi nám sem přijel ukázat, jakej jseš borec, a zase odtachtíš?!“

Gatsby mlčel. Zato Emily byla nemilosrdná.

„Je mi z tebe špatně! Z Fitzgeraldova románu sis vzal jenom to pozlátko. Večírky, rozhazování peněz, pitomosti! Ale skutečný Gatsby opravdu miloval. Věděl, co je pravá láska.“

Tváře jí hořely spravedlivým hněvem, z účesu vyklouzl neposlušný pramínek vlasů. Ale z nějakého důvodu jí to přidalo na kráse.

„Opovaž se Anně ještě jednou ublížit! Nebudu čekat, až tam ten bazén postaví. Ty si nic jiného než shodit ze srázu nezasloužíš!“

Gatsby už to nevydržel, přitáhl si Emily k sobě a dlouze ji políbil.

„Nepřijel jsem za Annou, ale za tebou.“

Emily zalapala po dechu. Byla totálně zmatená. Nevěděla, co dělat. Prudce od sebe Gatsbyho odstrčila a vyrazila ke schodišti. Musela utéct. Kamkoliv. Gatsby za ní smutně hleděl a přemýšlel, jestli neudělal chybu, že to na ni takhle vybalil.

Stázi Solařová stála na venkovní terase a pozorovala Prahu. Ač by to nikdy nepřiznala nahlas, Emily měla pravdu. Stázi poněkud přepálila začátek, a potřebovala se trochu vyvětrat. Potenciální kocovinu ale léčila další sklenkou šampaňského. Takto ji venku zastihl Fráňa s drinkem v ruce.

„Na co piješ?“ zeptal se.

Stázi se pousmála.

„To bych taky ráda věděla. Asi proto, že mi to chutná,“ řekla Stázi.

„Dobrá párty, ne?“ poznamenal Fráňa.

„Skvělá. Máš radost, že se brácha vrátil?“ zeptala se Stázi.

Než stačil Fráňa odpovědět, Stázi vytřeštila oči. „Naplácej mi na prdelku a recituj Šrámka!“ vydechla užasle.

„Cože?“ Fráňa byl zmatený.

„Podívej!“

Stázi dloubla do Fráni loktem a ukázala nahoru na rozhlednu. Gatsby tam líbal mladou ženu – a Anna to nebyla.

Fráňa šokovaně hleděl na ten výjev na věži. Viděl, jak Emily odstrčila Gatsbyho a odběhla pryč. I to málo, čeho Stázi s Fráňou byli právě svědkem, stačilo na to, aby jejich večer dostal zcela novou dimenzi.

„Ta malá mrcha se fakt nezdá,“ vydechla Stázi uznale. Vypadala, že ji ten líbací výstup potěšil. Zato Fráňa viditelně zblednul.

„To se nemělo stát,“ zašeptal.

„Proč?“

Fráňa neodpověděl. Nechal Stázi stát na terase a jako v mrákotách zamířil zpátky do sálu. Stázi se vydala za ním. Už jí nesmí nic uniknout.

Emily seběhla z rozhledny dolů a automaticky zamířila k východu. Zastavila se teprve na parkovišti.

Co se to tam na té věži, proboha, stalo?! Nechápala! Nic nechápala. Nedávalo to vůbec smysl. Gatsby přece… V hlavě jí vířil milion pocitů, kterým nerozuměla. Pulz tancoval jive. Srdce jí rozechvěle bušilo a nebylo to jen tím, že celou cestu běžela.

„Je vám dobře, slečno Vavřincová?“

Emily vzhlédla za hlasem, který ji oslovil. Byl to vrátný Valtera, který měl na starosti parkoviště aut hostů. Emily ho znala od vidění z Velkého sálu Lucerny a Lucerna Baru, kde ještě před rokem pracoval jako vrchní.

Přikývla.

„Jen jsem potřebovala na chvíli na vzduch, pane Valtero,“ vypravila ze sebe statečně.

„Nejste první ani poslední, slečno Vavřincová,“ usmál se Valtera chápavě. „Myslím, že večírek se panu Havlovi povedl.“

Emily přikývla. Nevadilo jí, že se Valtera domnívá, že se opila. Byla mu vděčná, že přetrhl tok jejích myšlenek a zastavil paniku, která se jí zmocňovala. Konečně mohla zase začít myslet trochu racionálně.

Ok, Gatsby jí nejspíš opravdu řekl to, co si myslí, že slyšela. Hlavou jí proběhly všechny ty nádherné dny a večery, co spolu strávili, než odjel. V kavárnách, na čajích, v divadle, na procházkách… Vždycky všude chodili ve čtyřech: Gatsby a Anna a Emily a Fráňa. Tolerovala přítomnost Fráni: měla pocit, že to dělá pro Annu. Aby mohli být s Gatsbym spolu. Rodiče by ji bez garde nikam nepustili a Emily Arbesovi důvěřovali. Nikdy je také nezklamala. Teď si ale nebyla jistá, jestli náhodou celou tu dobu neklamala ona Annu.