SYMFONIE OZVĚN

Jodi Taylor

SYMFONIE OZVĚN

Přeložil Roman Lipčík

A Symphony of Echoes

Copyright © 2013 Jodi Taylor

The right of Jodi Taylor to be identified as the Author

of the Work has been asserted by her in accordance

with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Translation © Roman Lipčík

All rights reserved

First published in Great Britain in 2013 by Accent Press Ltd

This edition published in paperback in Great Britain

in 2019 by HEADLINE PUBLISHING GROUP

ISBN 978-80-242-8106-3

DRAMATIS FIGURANTI

Doktor Edward Bairstow

Ředitel Svaté Marie.

Paní Partridgeová

Jeho sekretářka a taky Kleió, Múza dějepisectví.

ODDĚLENÍ HISTORIE

Madeleine Maxwellová

Provozní ředitelka.

Tim Peterson

Šéf výcviku.

Kalinda Blacková

Koordinátorka na Thirské univerzitě.

Mary Schillerová

Historička.

Greta Van Owenová

Historička.

Pan Clerk

Historik.

TECHNICKÁ SEKCE

Leon Farrell

Technický ředitel.

Pan Dieter

Technik.

ZDRAVOTNICKÁ SEKCE

Doktorka Helen Fosterová

K ostatním se nechová zrovna přátelsky.

Sestra Diane Hunterová

Objekt Markhamovy náklonnosti.

BEZPEČNOSTNÍ SEKCE

Major Ian Guthrie

Šéf ochranky.

Pan Markham

Příslušník ochranky a amatérský eskamotér.

Pan Randall

Příslušník ochranky.

Pan Evans

Příslušník ochranky.

VÝZKUM A VÝVOJ

Profesor Andrew Rapson

Vedoucí sekce V&V.

Jediný obyvatel Rapsonovy planety.

Doktor Octavius Dowson

Nadmíru unavený knihovník a archivář.

ÚTVAR IT

Polly Perkinsová

Vedoucí útvaru.

OSTATNÍ

Paní Theresa Macková

Kápo v kuchyni.

Paní Mavis Enderbyová

Hlavní garderobiérka.

Paní Shawová

Petersonova asistentka a dodavatelka čokoládových tyčinek.

Pan David Sands

Správce sbírky nejtrapnějších vtipů z pracovního prostředí pod sluncem.

Slečna Rosie Leeová

Něco příšernýho.

HISTORICKÉ POSTAVY

Jack Rozparovač

Opravdu rošťák.

Thomas Becket

Otravný kněz.

Marie Stuartovna

Kostkatá rajda.

Hrabě z Bothwellu

Ztělesněný sex.

Rozliční dvořané

Asyrští vojáci

Z BUDOUCNOSTI

Malenka

Hlavní technička.

Katie Carrová

Ztrápená zdravotní sestra.

Evan

Jediný historik, který přežil.

Paní Partridgeová

Šokující, ale je to tak.

Různí nejapní blbouni

Na ty se ani neptejte.

Z ČERVENÉHO DOMU

Doktor Alexander Know

Šarmantní, ale smrtelně nebezpečný.

Doktorka Joanna Trentová

Ta s tím dokonalým obočím.

PADOUŠI

Ronan

Problém z budoucnosti.

Isabella Barclayová

Svině.

Věnuji tuhle knihu Connie a Martinovi, kteří mi věřili.

A Dani, která to fakt dokázala.

A Christině.

Prolog

Mezi nejbáječnější výhody naší práce patří to, že když se dožijete dostatečného věku, dají vám vybrat, kam byste se chtěli přenést posledním skokem.

Mezi nejzpropadenější zápory naší práce patří to, že zatím se nikdo z nás takového věku, aby si mohl vybrat, kam by se chtěl posledním skokem přenést, nedožil.

Poslední skok je míněný jako neoficiální odměna, příležitost zakusit oblíbenou dějinnou epochu – například navštívit Azincourt, podívat se, jak se Antonius s Kleopatrou plaví po Nilu, nebo vyslechnout promluvu Alžběty I. k vojskům u Tilbury. Zažít nějaký epochální okamžik dle vlastního výběru. Splnit si životní sen.

Mělo by to zkrátka být něco příjemného.

Nemělo by jít o ochromující vřavu plnou krve, bolesti a hrůzy.

Neměla by to být žádná šílená jatka, kde jedni druhé mrzačí, další přicházejí o hlavu a člověku hrozí, že mu někdo nebo něco urve půlku obličeje.

Neměl by zahynout zavřený s netvorem v buňce zaneřáděné krví bez možnosti dostat se ven.

Neměla by k tomu patřit ochromující hrůza z pohledu na svou nejlepší kamarádku rozpáranou tak, že jí trčí z těla kosti, a vy jste nuceni ji zbavit utrpení.

Neměli byste zůstat opuštění a už nikdy nespatřit slunce.

Nemělo by se stát nic z výše uvedeného výčtu.

1

Kde jsme, věděl zřejmě jen Bůh. My neviděly vůbec nic. Mlha, že by se dala nabírat lžící. „Víš, kde jsme?“ zkusila jsem to.

„No, jsme ve Whitechapelu,“ odpověděla Kal. „Na správném místě a ve správnou dobu. Je přibližně jedenáct hodin večer osmého listopadu osmnáct set osmdesát osm. To je docela dobré, ne? Trefily jsme se přesněji, než jsem čekala. Navrhuju, abychom zalezly někam do hospody a počkaly, co se bude dít. Říká se, že dnes v noci sprovodil ze světa svoji poslední oběť. Možná je to proto, že se s ním máme setkat v temné uličce.“

„Nesmíme ho zabít,“ vyhrkla jsem polekaně.

„To ne, ale vyděsit k smrti ho samozřejmě můžeme.“

Zamyslela jsem se nad tím. Znělo to lákavě.

Měla jsem o případu dost načteno. Jack Rozparovač naháněl Londýnu strach v létě a na podzim roku 1888. Dohromady došlo k jedenácti vraždám, ačkoli přímo Rozparovači se jich přisuzuje jen pět: Mary Nicholsová, Annie Chapmanová, Elizabeth Whiteová, Catherine Eddowesová a Mary Kellyová. Kellyovou zabil a děsivě zohavil v časných ranních hodinách 9. listopadu 1888, a i když po ní následovaly další mrtvé, má se obecně za to, že byla Rozparovačovou poslední obětí. Bydlela v Miller’s Court, kousek od Dorset Street, a právě tam jsme měly namířeno.

Navzdory zažité představě nejsme my historici úplní pitomci. Byly jsme sice nastrojené jako dvě chudé, leč poctivé krámské holky, ale každá z nás měla na těle solidní arzenál. Ačkoli pokud se spojeným silám divize H, Metropolitní policie, a dokonce i Scotland Yardu nepovedlo Rozparovače dopadnout, existovala jen nepatrná šance, že se to podaří nám. Kal o tom už dlouho snila a tohle byl její poslední skok. Já to brala jen jako dobrodružství. Myslím, že ani jedna z nás si nedělala naděje, že se s ním setkáme.

Kráčely jsme k Deseti zvonům, kde Kellyová údajně strávila poslední večer. Z hospody odešla pozdě a do svého maličkého pokojíku si odváděla kunčofta. Na druhý den ráno ji našel mrtvou Thomas Bowyer, který přišel vybírat nájemné.

Bylo to beznadějné. Knajpa praskala ve švech. V tom davu jsme Kellyovou nemohly najít. Sedělo tam dobře dvacet holek jejího typu a my jsme se na ni nemohly vyptávat, pokud jsme na sebe nechtěly upoutat pozornost.

I přes listopadový chlad bylo vevnitř zapařené teplo a páchlo to tam nemytými těly a chlastem. Objednaly jsme si každá gin a vmáčkly se do kouta, kde jsme se daly do řeči s tuze přátelským pánem, který se nám představil jako George Carter.

„Carter se jmenuju a Carterovou miluju!“ zvolal zvesela. „Tím myslím tady svoji ženu Dolly.“

Ukázalo se, že zná oba muže, kteří objevili mrtvou Mary Nicholsovou.

„Otřesná záležitost,“ prohodil, obrátil do sebe obsah své sklenice a otřel si pusu. „Mohu vás na něco pozvat, dámy?“

Zdvořile jsme odmítly, ale ten člověk toho věděl o Podzimu hrůzy, jak to období nazvali novináři, hodně a pustil se s chutí a zeširoka do vyprávění.

„Teď už je ale po všem,“ prohlásil znalecky a mohutnými dlaněmi plácl o svoje tučná kolena. S Kal jsme se na sebe ani nepodívaly. „Po okolí se motá tolik chlupatejch, že stačí, aby si člověk prdnul, a odněkud vyskočí přinejmenším tři. A já mám vážně vražedný pšouky.“ Naše malá společnost se výrazně rozrostla, neboť v mezičase se k nám připojili další, každý přišel s nějakou připomínkou nebo postřehem a společně jsme se hodně nasmáli.

Čas už značně pokročil a my se konečně zvedly k odchodu. Byl to způsobný muž, tenhle George Carter. Manželka do něj dloubla a on se k nám obrátil. „A co vy, dámy? Dostanete se domů? Jestli ne, je tady Jabez nebo můj syn Albert a taky Jonas Allbright, všechno slušní chlapi. Dělají pro mě a můžete se na ně spolehnout, že vás dovedou bez úhony až domů. Sice tady máme několik posledních týdnů klid, ale sám mám holky a v týhle době bych je samotný na ulici nepustil. Stačí říct.“

„Je to od vás velice milé, pane Cartere,“ chopila se slova Kal, „ale nemáme to daleko. Bydlíme tady za rohem, hned za…“ chvíli lovila v paměti, „… za Castle Alley.“

„Dobrá, když myslíte. V tom případě se s vámi rozloučíme.“ Bujarými výkřiky jsme si navzájem přáli dobrou noc, slibovali si, že se někdy zase uvidíme, a rozešli jsme se. S Kal jsme přidaly do kroku a ani jsme se moc nemotaly.

„No to mě podrž,“ ulevila si Kal, opřela se o stěnu a ovívala se. „Co nám přilili do toho ginu?“

„Jestli v tom vůbec nějaký gin byl,“ opáčila jsem, ale tím jsem jí moc nepomohla. Pravda byla, že nápoj chutnal, jako by ho hostinský stáčel ve vaně a zapomněl z ní přitom vylézt.

„Ty jsi moc nepila, co? Jsi při smyslech.“

„Jen jsem si párkrát srkla. Nechala jsem toho, když mi znecitlivěly rty.“

„No jo,“ povzdechla si a narovnala se. „Tak se tedy…“ A v té chvíli se mlhou tiše a bleskurychle mihlo cosi nerozpoznatelného. Na zlomek vteřiny jako bych zahlédla protáhlý bílý obličej a černé oblečení. Zavanul k nám jakýsi zápach, ale to nebylo v těchto místech a v tuto hodinu nic neobvyklého. Vzápětí bylo po všem.

Pohlédly jsme jedna na druhou.

„Myslíš, že…?“ nadhodila jsem. „Kolik je hodin?“

„Dost po druhé. Myslím, že by to mohl být on. Rozhodně se mi na pohled nelíbil. A tobě?“

„Mně taky ne,“ odvětila jsem zvolna a zírala do vířící mlhy. „Ne, nelíbil se mi.“

„Tak pojďme.“

Vyrazily jsme.

Ovšem ne tak docela. Zkuste se dát do běhu po mokrých kluzkých kočičích hlavách, když před sebou nevidíte ani vlastní napřaženou ruku. Ale ulicí posetou odpadky jsme spěchaly, jak rychle to jen šlo, a přitom jsme nahlížely do vedlejších uliček a domovních vchodů. Hledaly jsme Jacka Rozparovače.

A nakonec jsme ho našly. Nebo spíš on našel nás.

Hnaly jsme se pryč. Bože můj, my jsme ale upalovaly!

Běžely jsme, až jsem měla pocit, že se mi roztrhnou plíce. Probíhaly jsme temnými úzkými páchnoucími uličkami a každou chvíli nám to na kdovíčem podklouzlo. Utíkaly jsme dlážděnými ulicemi, kde nebylo ani živáčka, a kostky oježděné hustým provozem se v dešti mastně leskly. Přiblblé suknice se mi při běhu omotávaly kolem nohou. Padal mi čepec. A měla jsem pocit, že korzet a honzík, které jsme si musely navléct, abychom měly postavu vytvarovanou do vzorného písmene S, budou moje smrt.

Do Whitechapelu už zavedli plynové osvětlení, ale lamp bylo málo a měly velké rozestupy, takže jsme v husté mlze pořádně nic neviděly, jen rozplizlou aureolu kolem každého svítidla. Vrážely jsme do hromad dříví, kup smetí, různých beden a taky jedna do druhé. Skutálely jsme se ze schodů, které ani jedna z nás neviděla. Uháněly jsme horempádem liduprázdnými ulicemi, které podle článku z novin roku 1888 měly být přeplněné policisty z divize H, jenže nebyly. Až v uších jsem cítila, jak mi zběsile buší srdce. Nepropadly jsme slepé panice, jelikož my historici slepě nepanikaříme. Ale daleko jsme k tomu neměly.

Mohly jsme si za to jen a jen samy. Samy jsme se do toho uvrtaly. Byl to Kalin poslední skok. Její životní sen – spatřit Jacka Rozparovače. Naplněné nezdravým sebevědomím a ješitností a přesvědčené o tom, že na dvě cílevědomé historičky z moderních časů, vyzbrojené touhou po poznání a falešným vědomím vlastní nesmrtelnosti, žádný netvor z 19. století nemá, jsme se ho vypravily hledat.

A taky jsme ho našly. Postava, jež se nenadále vynořila z mlhy, byla docela, snad až intimně blízko, nezřetelná, linul se z ní zápach krve a rozkladu a natahovala se po nás. Nastal hon a my se daly na útěk. Běžely jsme víc než jen o život, jen jsme to v té chvíli ještě nevěděly.

Z lovců se stala štvaná zvěř.

Kličkovaly jsme spletí ulic a uliček Whitechapelu, vybíhaly po schodech a po jiných jsme zase sbíhaly a věřily, že ho v dusivé mlze husté jako mlíko, jež nutila ke kašli, setřeseme. Jenže jsme ho nesetřásly. Kamkoli jsme zamířily, tam jako by už na nás čekal. Nejasná silueta v mlze, od níž jsme se vrhly pryč a zkusily to zase jinou cestou. Domnívaly jsme se, že jen co se dostaneme k naší buňce, nebude nám už nic hrozit.

Namlouvaly jsme si, kdovíjak jsme mazané, jenže to jsme nebyly ani trochu. Jak jsme se řítily, jak jsme klopýtaly a padaly, jak jsme se bezhlavě hnaly do bezpečí, vůbec nás to nenapadlo. Myslely jsme si prostě, že běžíme o život do bezpečí.

A zatím nás někdo hnal tam, kam nás chtěl dostat.

Při běhu jsme se rozhlížely a naslouchaly – propátrávaly jsme okolí každým svým smyslem. Větřily jsme sebemenší zvuk, každý pohyb, cokoli, z čeho bychom dokázaly třeba jen mlhavě odhadnout, kde zrovna je. Protože on tam byl. Někde tam byl, a ne moc daleko. Dokonce možná tak blízko, že stačilo, aby jen natáhl ruku ze tmy a…

Kal se prudce zastavila, až trochu sklouzla, já jí narazila do zad a obě jsme zapadly do domovních dveří, které se nám příhodně postavily do cesty. Hruď se mi vzdouvala a snažila se polapit dostatek kyslíku, aby dodala energii rozbolavělým svalům. Nohy se mi třásly. Předklonila jsem se, opřela se rukama o kolena a svázaná ve svém proklatém korzetu jsem popadala dech.

„Tady nemůžeme zůstat,“ sípala Kal. „Musíme běžet dál. Jestli nás chytí, je s námi konec.“

Přikývla jsem. Přece jen jsme byly stále naživu, a to samo o sobě znamenalo hodně. Přinejmenším o Mary Kellyové se nic takového říct nedalo. Zalovila jsem v rukávníku a navlékla si na zápěstí poutko paralyzéru. Měla jsem i pepřový sprej a bude mi ctí jedno i druhé použít.

„Pojď už,“ vybídla mě Kal naléhavě. „Tudy se dostaneme k buňce.“

Opět jsme se rozběhly, tentokrát ale obezřetněji, částečně proto, že jsme měly dojem, že ho máme přečteného, a zčásti únavou. Kal běžela první a já nás jistila zezadu.

Zastavily jsme se na křižovatce, snažily se popadnout dech a naslouchaly přízračnému navlhlému tichu. Stály jsme zády k sobě. Málem mi vypadly oči, jak jsem se snažila prohlédnout husté šlahouny žlutošedé mlhy, jež se kolem nás ovíjely.

Pak jsme to v dálce nezřetelně zaslechly znovu. Takový slabý zvuk.

Za námi.

Opět jsme vyrazily a snažily se nadělat co nejméně rámusu. Kal nebrala zřetel na historické nesrovnalosti a měla s sebou malou baterku. Byla nám prakticky k ničemu. Mlha odrážela světlo zpátky na nás. Husté, špinavě žluté závěsy smogu měly příchuť nekvalitního uhlí, škrábaly mě v krku a slzely mi z nich oči. Rok co rok umíraly tisíce Londýňanů na plicní choroby. A to nemluvím o kolosálním smradu.

„Ani nechci vědět, jak to odnesou naše plíce,“ poznamenala Kal.

„Bohudík nemůžu skoro vůbec dýchat. Jinak bych byla už asi mrtvá.“

„Přestaň skuhrat. Vytáhnu tě ven, abychom si užily báječný večer, a ty neumíš nic jiného než kňourat.“

„Až zítra vychrchlám asi tak půl tuny mouru…“ A v té chvíli se to ozvalo znovu. Tentokrát blíž.

„Vezmeme to tudy,“ navrhla Kal a obě jsme se zastavily u vstupu do dlouhé úzké uličky mezi domy s vysokými stěnami bez oken po obou stranách. Nedalo se jí projít jinak než za sebou. Cítila jsem, jak se mi na zátylku ježí chloupky. V průchodu byla tma jako v ranci a mně se tam ani trochu nechtělo.

„Myslíš, že se mlha už zvedá?“

Skutečně se zdálo, že ano. Měla jsem dojem, že před sebou vidím malou světlou skvrnu, a kdyby stál patron historiků při nás, mohl to být východ z uličky.

„Tak co, připravená?“

„Kal…“

„Ale vždyť já vím. Jenže ho máme v zádech a buňka je tímhle směrem. Tady ten krátký úsek ještě musíme přetrpět a pak už budeme v suchu a teple.“

Obě jsme se pořádně nadechly. Kal vešla do uličky první, svítila baterkou. Já jí položila ruku na rameno a šla za ní napůl otočená dozadu, abych viděla, co se děje za námi. Svírala jsem sice v ruce paralyzér, ale proti tísnivému pocitu, který mě zachvátil, nebyl moc platný.

Protože jsem až příliš dobře věděla, jak se v mlze nese zvuk, zašeptala jsem: „Jsi ozbrojená?“

„Mám baterku a pistoli.“

„Ty sis s sebou vzala pistoli?“

„Ty ne?“

„Ne, já ne.“

„Nevyšiluj. Je to dobovka. Remington Derringer. Říkalo se jí pistole do rukávníku.“

„To pořád neznamená, že je to správné.“

Mlha nad námi se přeskupila. Obě jsme zvedly hlavu. Zdálo se mi, že nám v té chvíli něco uniklo. Když jsem pohled opět sklopila, světlo od vstupu do uličky za sebou jsem už neviděla. Něco se mu postavilo do cesty. Něco za námi. Něco velkého. Zamrazilo mě, ale nebylo to počasím. Celou dobu jsem věděla, že si jednoho dne ukousneme příliš velké sousto.

„Kal, něco je za námi.“

Ruku s baterkou mi natáhla přes rameno. Na kratičký mžik jsem najednou zahlédla, jak se v jejím světle mokře leskne cosi bílého. Nepředstavitelnou rychlostí se to pohnulo, vyrazilo to Kal baterku z ruky a prosmýklo se to kolem nás. Brutálně mě to odstrčilo, ale podařilo se mi zůstat na nohou. Opřela jsem se o stěnu a namířeným paralyzérem nás obě kryla.

„Kal,“ promluvila jsem naléhavě. „Není ti nic?“

„Jsem tady,“ ozval se poblíž její slabý hlas. „Myslím, že mě bodl. Teče mi krev.“

Všechny instinkty mi napovídaly, že musíme z uličky pryč. Utéct. Dát se slepě do běhu. Kamkoli. Hlavně pryč. Nadechla jsem se tak zhluboka, jak mi můj debilní viktoriánský kostým dovolil. Pak ještě jednou.

Historikové nepropadají panice.

Ale ano, propadají.

Shýbla jsem se, našla baterku a rozsvítila ji. Proti všem zákonitostem ještě fungovala. Posvítila jsem uličkou na obě strany a nablízku jsem nic nezahlédla. Z nějakého důvodu jsem ji namířila i nahoru. Zadívala jsem se dopředu a uviděla východ z uličky. Byl blíž, než jsem odhadovala. Mlha se opravdu zvedala.

„Můžeš běžet?“

„Jo, to půjde. Trefil mě do ruky.“

Daly jsme se na pochod tak rychle, jak jen se dalo. Kal mi visela na paži a já spoléhala na to, že nás obě vede správně, protože jsem šla pozadu.

Znovu jsem potlačila nutkání dát se bezhlavě na útěk. Tenhle úzký průchod představoval smrtící past. Dopadne nás tady. Zdejší slepé zdi nás svíraly a omezovaly prostor k pohybu. Neměly jsme kam utéct. Cestou jsme odkopávaly smetí a odpadky.

„Už tam skoro jsme,“ zašeptala Kal a v té chvíli se světlo na konci našeho tunelu neuvěřitelnou rychlostí opět ztratilo.

Stačila jsem jen vykřiknout: „Kal, je zpátky,“ a už se nad námi tyčila nezřetelná postava páchnoucí krví a hlínou. Poslala jsem mu do těla elektrický výboj a on sykl a stáhl se.

„Pospěš si,“ postrčila jsem Kal. „Běž, běž.“

Rozběhla se a já ji pozpátku jako krab následovala, a přitom jsme si navzájem kryly záda. Snažila jsem se dávat pozor na všechny strany, srdce mi zběsile tlouklo a já zoufale, opravdu zoufale toužila, abychom se z toho sevřeného prostoru už dostaly.

Takové klišé se objevuje ve starých filmech. Hrdinka zemře při své poslední misi. Nemohla jsem to dopustit. Byla jsem vyděšená, a když jsem vyděšená, dostávám vztek. Kal se nesmí nic stát. Přivedu ji v pořádku zpět. V duchu jsem si to odpřisáhla.

Se sukněmi vysoko podkasanými jsme vyběhly z průchodu mezi domy na širší ulici. Kal měla pistoli, já pepřový sprej. Zůstaly jsme stát zády k sobě a napínaly zrak do tmy, připravené vypořádat se s čímkoli, co nám bylo v patách.

Nestalo se nic. Z uličky se na nás nic nevrhlo. Ulice byla liduprázdná. V nejbližších domech jsme zahlédly tu a tam světlo, ale všichni spořádaní občané už byli v posteli. Venku jsme couraly jen my. Stála jsem, popadala dech a moje žebra sváděla boj s tím zatraceným korzetem. Kam se poděl? Jak to, že zmizel? Omráčil ho výboj z paralyzéru? Zřejmě nebyl zvyklý, aby mu žena kladla odpor. Pomalu jsme se otáčely na místě, stále zády k sobě. Nic. Ještě jeden obrat. Pořád nic. Byly jsme samy. Dech i srdeční tep se mi pomalu zklidnily na přijatelnou míru.

„Takže jo,“ promluvila Kal a zastrčila si malou pistolku zpátky do štuclu. „To bylo dobrý. Myslíš, že to byl on?“

Prohlédla jsem jí poraněnou paži a ona se zatím přes moje rameno rozhlížela po okolí. Rána nebyla hluboká, ale jak jsme věděly ze zkušenosti, ráno bude pálit jako čert.

„Nevím. Vím jen, že se mi nelíbil. Taky se mi nelíbilo, jak zapáchal. A jak moc je pravděpodobné, že ulicemi Whitechapelu dnes v noci brousí dva maniaci?“

„Myslíš kromě nás?“

Kal vedla silácké řeči, ale začínala se klepat. Do mě se taky dala zima, jak mi na obličeji a na zádech zasychal pot. Naposledy jsme se rozhlédly na obě strany. Čtvrť byla nepřirozeně vylidněná. Napadlo mě, že než začal Rozparovač řádit, nejspíš panoval ve zdejších ulicích ustavičný ruch. I za tmy to tady žilo různými nočními aktivitami. Dnes ale ne.

Jako obvykle se u mě projevil nedostatek orientačního smyslu. „Jak se odtud dostaneme k buňce?“

„Není to už daleko. Hned tady za rohem. Na smetišti.“

Zavěsily jsme se do sebe a prostředkem ulice jsme vyrazily rázným krokem vpřed. Domy odrážely ozvěnou klapot našich bot. Tísnivý zvuk. Fábory mlhy rozhýbal mírný větřík. Nepřestávala jsem se ohlížet, protože jsem nemohla uvěřit, že jsme vyvázly tak lacino. Místo abychom bloudily spletí whitechapelských ulic, ocitly jsme se přesně tam, kde jsme potřebovaly být.

Protože jsem se tam nechaly nahnat.

2

Kdysi v dávnověku, když jsem byla malá, jsem si hrávala sama na schovávanou. Vzpomínám si, jak jsem se krčila ve tmě, oči jsem měla pevně zavřené, nedýchala jsem, na nic nemyslela a bojovala s nesnesitelně sílícím pocitem, že nablízku někdo je. Právě takový pocit jsem měla i teď. Někdo byl nablízku a…

„Tamhle!“ ukázala Kal. „Tam je buňka. Vidíš?“ Spadl nám kámen ze srdce.

Stará dobrá pětka seděla přesně tam, kde jsme ji zanechaly. Člověku, který zažil, jak se v druhohorách jeho buňka bez něj sune dolů po svahu, se při takovém pohledu uleví.

Klopýtaly jsme a klouzaly po nerovném terénu, nepřestávaly se ohlížet a mířit před sebe zbraněmi. Všimla jsem si, že Kal odkapává z prstů tmavá krev. Byla pobledlá a pohybovala se pomaleji než obvykle. Jen co ji dopravím do buňky, ovážu jí zranění a naliju do ní něco ostřejšího, hned se jí udělá líp.

Už jsme tam skoro byly. Zastavily jsme se asi sedm metrů od buňky. Kal vydala povel k otevření vstupu a potom jsme se obě rozhlédly kolem sebe pro případ, že by na nás něco číhalo, ale nic jsme nezaznamenaly. Ať na nás předtím útočilo cokoli, teď to bylo pryč. Ulevilo se nám.

Dílem zklamané a dílem potěšené jsme zvolna couvaly k buňce. Přejela jsem kolem sebe světlem z baterky. Připadalo mi jako věčnost, než jsme se protáhly dveřmi. Chlupy na zátylku se mi zježily. Potlačovala jsem nutkání všechno odhodit a dát se na útěk.

„Nezastavuj se,“ povzbuzovala mě tiše Kal a poplácala mě po paži. „Už jsme skoro uvnitř.“

A pak jsme skutečně byly uvnitř. Dveře se zavřely a odřízly nás od tmy i od netvora. Konečně jsme byly v bezpečí a po návratu do Svaté Marie budeme mít co vyprávět.

Buňka číslo 5 byla Kalina oblíbená. Dost toho spolu prožily a jedna i druhá vyvázly ze všeho bez úhony. Což se nedalo říct o mojí buňce číslo 8, která byla po loňském nouzovém návratu z období křídy pořád mimo provoz a rozebraná na kusy čekala v hangáru Hawking na to, až se náčelníkovi Farrellovi a jeho technickému týmu podaří dát ji zase dohromady.

Ovládací konzole a počítač se v čísle pět nacházely hned u dveří a před nimi stála dvě nepohodlná prosezená křesla. V rohu byl záchod oddělený přepážkou. Skříňky podél stěn skrývaly všemožné vybavení, které by se historikovi mohlo hodit. A hlavně konvici, pár hrnků a malou chladničku s lahví silného životabudiče.

Buňky nám při operacích slouží jako hlavní základna: jsou to bytelné boudy, jež navenek budí dojem, že jsou z kamene. Přemísťujeme se v nich do příslušných epoch a tam v nich pracujeme, jíme a spíme. Jsou stísněné, obvykle zasviněné a navzdory úsilí technické sekce záchod nefunguje nikdy tak, jak by měl. V pětce to smrdělo stejně jako v každé jiné buňce – zpocenými historiky, mokrým kobercem, přetíženými elektrickými obvody, haprující sanitární jednotkou a zelím.

Po stěnách se plazily svazky silných kabelů a v prohnutých obloucích visely ze stropu. Mezi ciferníky, indikátory a displeji na řídicím pultu blikala světla. V systému, který byl připravený na zpáteční skok, už byly vložené souřadnice. Celá ta hypermoderní technika působila trochu fórově. Ošuměle a olezle. Stejně jako my historici. A vlastně jako všechno ve Svaté Marii.

Pracujeme v Ústavu pro výzkum dějin, který sídlí v převorství Svaté Marie kousek od Rushfordu. Nepodnikáme časové výpravy. To je zábava pro amatéry. Nejsme cestovatelé časem, jsme historici. Věnujeme se „zkoumání historických událostí v příslušné době“. Jsme do značné míry samostatná instituce, ale po finanční stránce spadáme pod Thirskou univerzitu. Občas to v našich vzájemných vztazích zaskřípe, ale před časem se nám poštěstil majstrštyk: zachránili jsme spoustu svitků z požáru Alexandrijské knihovny. Thirsk nás za to tehdy vynášel do nebes. Dlouho to nevydrželo.

Pomohla jsem Kal z kabátu. V souladu s módou pozdních 80. let 19. století byl úzce střižený a týkalo se to i rukávů, díky nimž Kal neztratila moc krve. Rukáv blůzy jsem jí roztrhla (ráno za to slíznu písemné napomenutí od našich garderobiérů) a přiložila jí na ránu sterilní obvaz.

„A je to, jako bys právě slezla z výrobního pásu. Posaď se. Já se o všechno postarám. Obleč si zase kabát, ať nenastydneš.“ Navlékla si ho. Byl tmavomodrý. Já měla šedý. Její i moje oblečení působilo sešle, ale udržovaně. Měly jsme vypadat jako chudé, ale poctivé prodavačky. Honzíky, kterými nás vybavili, vyvolaly mezi našimi vysoce neuctivými kolegy hodně smíchu. Korzety, které k nim patřily, nás málem připravily o kejhák.

Pistoli a baterku jsem jí nacpala zpátky do rukávníku a ten jsem jí položila do klína. Seděla a hladila jeho hebkou látku. „V ledničce se chladí láhev. Nedáme si posledního panáka na oslavu mojí poslední výpravy?“

Vyndala jsem láhev, přinesla dva hrnky a ona mně i sobě nalila. „Na zdraví.“

„Na zdraví, Kal. Ať se daří.“

Pořádně jsme si přihnuly z hrníčků a já se začala trochu uklidňovat. Byla to perná noc, ale už byla za námi. Správná chvíle trochu se před zpáteční cestou uvolnit. Rozvalily jsme se v křeslech a nohy si položily na řídicí pult.

„Ach bože.“ Kal se na mě zadívala s podivnou směsicí nadšení, údivu a smutku. „Mám za sebou poslední skok. Přežila jsem. Fakt jsem to všechno přežila. Věříš, že bývaly doby, kdy jsem pochybovala, že se mi to povede? Tu noc v Bruselu, když skončil ples vévodkyně z Richmondu – tehdy jsem se v tom zmatku ztratila Petersonovi a připadalo mi, že už nikdy nenajdu jeho ani buňku. Při vzpouře proti obilným zákonům. Nebo tehdy s tebou na Sommě. Vzpomínáš si, jak jsme se v běhu prodíraly tím hrozným bahnem? Taky v Alexandrii, když nás profesor Rapson výbuchem poslal málem do věčných lovišť. Ze všeho jsem vyvázla. A teď jsme se možná potkaly s Rozparovačem, a já to zase přežila. Povedlo se mi to. To jsem nikdy nečekala.“

Nevěřícně vrtěla hlavou.

„No jo, to jsou zážitky jako stvořené k tomu, aby se vyprávěly dětem, jenže to nikdy nebudeš smět.“

Zasmála se a dopila do dna.

Natáhla jsem se, abych jí dolila.

„Co myslíš, bude se ti po tom stýskat?“

„No jejej! Bude mi to scházet. A jak!“

„Tak proč teda…?“

Vzdychla. „Chci se někam posunout. Tohle byla ohromná legrace. A pořád ještě je. Jenže já toužím po něčem jiném. Možná to nepochopíš, Max, ale s Dieterem bychom… Snad bychom jednou… Jednou možná budu chtít mít dítě. Nevím. Nejsem si jistá, co vlastně chci, ale vím, že tohle mi už nestačí.“ Usmála se na mě. „Třeba to jednou budeš cítit stejně jako já.“

„To těžko.“

„Nikdy nevíš, Max.“

„Uvidíme.“

Nevěděla jsem, co jiného na to říct. Nemohla jsem si dovolit přemýšlet o tom, jak moc mi bude chybět. Byla moje kotva, moje důvěrnice, spoluspiklenkyně, kámoška z mokré čtvrti a zachránkyně. Kdykoli jsem to potřebovala. Slovo „přítelkyně“ to nepokrývá ani růžkem. Svět bez ní jsem si nedokázala představit. A ona teď ze Svaté Marie odcházela. Jak velela tradice, tohle byl její poslední skok. Odcházela na univerzitu do Thirsku, kde bude mít na starosti koordinaci činnosti s naším ústavem. Povýšila.

Povýšili jsme všichni tři.

Tim Peterson byl nyní šéf výcviku a mě doktor Bairstow v nevysvětlitelném pominutí smyslů jmenoval provozní ředitelkou. Jelikož jsem teď měla odpovědnost i za naše pomilováníhodné pyromany z oddělení výzkumu a vývoje, nebyla jsem si jistá, jestli mám povýšení považovat za terno, nebo ne.

Jmenuju se Madeleine Maxwellová. Jméno Madeleine jsem spolu se svým dětstvím vyškrtla ze života. Na rozdíl od Tima a Kal nejsem vysoká, štíhlá ani plavovlasá. Jsem malá, rezatá, a přestože nejsem vyloženě tlustá, Leon Farrell mě při jedné rozjívené příležitosti, kdy se nám nedostávalo dechu, vystihl takovýmito slovy: „V partiích nad pasem i pod ním bují stěží potlačovaná kyprost.“ Nezardousila jsem ho za to, ale jelikož vzápětí ztratil dar řeči a chvíli poté jsem přišla já o dar sluchu, nevyjasnilo se, jak to vlastně myslel. Teď v buňce se Kal dívala, jak usrkávám víno.

„Všechny nás čekají nové úkoly. A ty, Max, když jsi teď ta provozní ředitelka, se budeš muset trochu zklidnit. Už žádné opilecké výstupy. Žádné vyhazovy. Ani krádeže buněk. Nebo svádění technických ředitelů. Odteď jsi doktorka Maxwellová. Budeš mít odpovědnost.“

„To mi nedělá problém,“ opáčila jsem, stáhla si z hlavy stupidní čepec a pohodila ho na zem vedle křesla. „Podle šéfa jsem beztak odpovědná za všechno, co se ve Svaté Marii semlelo od okamžiku, kdy jsem prošla dveřmi. Mám ti dolejt?“

„A máš pod sebou lidi,“ dodala posměvačně.

Ano, dostala jsem asistenta…

Po prohýřené noci, kdy jsme slavili naše povýšení (výčet věcí, za které jsem byla odpovědná, se během ní rozrostl), jsem se opatrně pokoušela pozřít pozdní snídani.

U stolu stanula paní Partridgeová, jako vždycky nepostřehnutelně. Možná to má v popisu práce. Hledá se – osobní asistentka ředitele. Musí se umět zhmotnit v nejméně vhodný okamžik a tvářit se káravě.

„Doktorko Maxwellová, chtěla bych s vámi probrat otázku vašeho asistenta.“

Asistenta jsem zatím nikdy neměla. Snažila jsem se vykřesat ze sebe trochu nadšení.

„Nevím, jestli si vzpomínáte na Davida Sandse,“ pokračovala plynule.

„Jistěže ano,“ odvětila jsem. „Ten stážista, který měl u Rushfordu autonehodu. Už ho pustili z nemocnice?“

„Ano, před několika měsíci. Chystá se vrátit do Svaté Marie – přímo se na to třese. Historik z něj ale teď už nebude. Smířil se s tím, nebylo to pro něj jednoduché, ale je to velice inteligentní a slušný hoch. Je to samozřejmě na vás, ale napadlo mě, že by se na pozici vašeho asistenta dobře hodil. Chcete si s ním promluvit?“

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem. „Kdy?“

„Proč to odkládat?“ Poodstoupila stranou.

David Sands seděl na pojízdném křesle. Otočila jsem se na židli a podala mu ruku. „Dobrý den, pane Sandsi.“

„Dobrý den, doktorko Maxwellová.“

„Nechám vás chvíli o samotě,“ pravila paní Partridgeová a zmizela někam, kam chodívá.

Se Sandsem jsme se na sebe chvíli dívali. Vlasy měl kratší, než je u historika běžné, protože si nemusel pěstovat vzhled, který se hodí pro každé století, a ve vyhublém ztrhaném obličeji mu bolest vyryla brázdy.

Snažila jsem se upamatovat, jak má vypadat dobrý přijímací pohovor.

„Povězte mi, proč bych si měla vybrat zrovna vás.“

„Protože jsem pracovitý a inteligentní. Mám stejný doktorát jako vy. Vím, jak to tu funguje, vím, na koho se s tím či oním obrátit. Můžu vám ušetřit spoustu práce. Leccos udělám dokonce dřív, než vás napadne, že by se to udělat mělo. Vím, jaký čaj máte nejraději, a jsem bezedná studnice anekdot.“

Ano, doktorát měl. Mohl se ucházet o místo na univerzitě v Thirsku, které by odpovídalo jeho kvalifikaci, jenže jako nám všem přirostla i jemu Svatá Marie k srdci a on bude raději dělat tady asistenta než bůhvíjakou lépe placenou práci někde jinde.

„Jak se pohybujete po budově?“ napadlo mě.

„Docela bez problémů. Jezdím nákladním výtahem.“

Zakabonila jsem se. „Není to proti předpisům?“

„Ne, kdepak. Obvykle tam natrefím na profesora Rapsona, který pokaždé přepravuje něco zajímavého, a vždycky si hezky popovídáme. Pokouší se mi přenastavit omezovač rychlosti.“

„Počkejte, vy dovolíte profesoru Rapsonovi, aby se vám hrabal ve vozíku? Tak to patrně skončíte na oběžné dráze. Nejste blázen?“

„Blázen, který by chtěl pracovat jedině pod vámi, doktorko Maxwellová.“

„V tom případě si nemáme co vyčítat. Přijde mi, že vhodnějšího adepta bych nenašla. Jaký máte vztah k čokoládě?“

„Té není nikdy dost,“ odpověděl a odkudsi ze záhadných hlubin vytáhl hrst různých čokoládových tyčinek.

„Beru vás,“ řekla jsem. „S okamžitým nástupem.“

Opět se vynořila paní Partridgeová s tázavě povytaženým obočím.

„Bez komentáře.“

Ušklíbla se a zase šla.

Tak k tomu jsem se měla vrátit. Povýšení, vlastní kancelář a asistent s největší sbírkou trapných vtipů. Hodil se. Musela jsem naplánovat důležitou výpravu. Loni jsme získali kolekci Shakespearových sonetů a naprosto původní, dosud neznámou Shakespearovu hru nazvanou Královna skotská. Lajdácké 16. století však v té hře k naší smůle popravilo nesprávnou panovnici a kostkatá rajda Marie Stuartovna sjednotila Skotsko s Anglií a zjevně narušila chod dějin. Jen co se vrátím a spláchnu z vlasů špínu Whitechapelu, budu se tomu muset věnovat. Budoucnost vypadala slibně.

Omyl.

„Připravená?“

„Jo, vracíme se.“

Odložila jsem rukávník na řídicí pult, uhladila si šaty a rukou se přičísla. Historikové se nesmějí vracet z výpravy neupravení. Tu a tam se vracíme mrtví, ale vždycky si dáváme záležet na tom, abychom dobře vypadali. Kal spustila odpočet a všechno kolem zbělelo.

Chvíli nato jsme byly zpátky ve Svaté Marii. V hangáru se shromáždilo pár lidí, ale já odhadovala, že většina bude v baru. Připravili jsme pro Kal překvapení. Ta zatím uvedla do provozu dekontaminační zařízení, abychom se zbavily všemožných nepříjemných viktoriánských mikroorganismů, a obě jsme čekaly, až pohasne modrý přísvit. Sledovala obrazovky a vypínala přístroje.

V důsledku snad jediné šťastné okolnosti, která nás té noci potkala, jsem byla právě otočená ke dveřím a dívala se přímo na svůj rukávník, takže mi to neušlo. Později mě napadalo, jak snadno by se bývala dala taková drobnost přehlídnout. Bezstarostně bychom otevřely dveře a raději nedomýšlet, co bychom tím vypustily do světa. A byla by to jen naše vina.

Rukávník se pohnul.

Jen docela nepatrně.

Pohnul se sám od sebe.

Hleděla jsem přímo na něj. Kal to koutkem oka zaznamenala taky. Chvilku jsem nedokázala vůbec myslet a pak, jako kdybych dostala ránu bucharem, mi to došlo. Jediné možné vysvětlení. Cítila jsem, jak mi v žilách tuhne krev.

Nebyly jsme v buňce samy. Něco tam bylo s námi. Zdálo se to neuvěřitelné, ale bylo tam s námi něco, co nebylo vidět. Něco, co se tak dychtivě chtělo dostat ven, že se to dopustilo nepatrné, nerozvážné chybičky. Bylo to tu s námi. Přivezly jsme to s sebou.

Otočila jsem jakoby nic hlavu ke Kal. Byla sinalá, i rty měla stejně bílé jako obličej. Takhle jsem ji ještě nikdy neviděla. Byla vyděšená k smrti. A když byla vyděšená Kal, zmocnila se hrůza i mě.

Něco tady bylo s námi a nikdo se nedostane ven živý.

3

Lidé si o nás historicích myslí, že jsme lehkovážní. Domnívají se, že si to drandíme po časové ose, zdokumentujeme dvě tři bitvy, nějakou tu revoluci, zhoupneme se zpátky do Svaté Marie a večer vysedáváme v baru. Do určité míry je to pravda. Nicméně když začne jít do tuhého, není to žádná legrace. Vzpomínám si, jak můj kamarád a stážista z ročníku Kevin Grant zahynul při své první výpravě. Z paměti mi nevymizí ani Anne-Marie Lowerová, jak sedí na podlaze své buňky, má prázdný pohled a je celá od krve, protože jí v náručí umřel parťák. Ale tohle bylo to nejhorší, co se mohlo stát. Horší než smrt, protože tohle nebude rychlé ani snadné.

Něco nám proniklo do buňky.

To se nemá stávat. Buňka by se neměla přemístit, jestliže se na palubu dostane jakýkoli cizorodý předmět. I kdyby se snad stalo, že někdo dovnitř nedopatřením něco přinese, buňka by měla zpáteční skok zablokovat. Je to docela prosté. Bůh ví, jak k tomu došlo. Nicméně stalo se, a my teď byly vážně v pořádném průšvihu. Předpisy byly nesmlouvavé. Z takové buňky nesmí nikdo ven. Už nikdy.

Dopravit ho zpátky jsme taky nemohly. Dějiny určily naprosto jasně, že Mary Kellyová byla jeho poslední oběť. Po dnešní noci se po něm slehla zem. A my teď věděly proč. Nemohly jsme tedy skočit znovu do Whitechapelu a vykopnout ho z buňky, aby pokračoval ve svém hrůzyplném díle. A i kdybychom mohly, neudělaly bychom to.

Pohlédla jsem na Kal, která zjevně dospěla ke stejnému závěru jako já. Mírně a neradostně se na mě usmála a po docela nepatrné odmlce pravila zvesela: „Budeš prosím tak hodná, Max, a uděláš, co je třeba?“ Načež vjela oběma rukama do svého rukávníku.

Zapnula jsem vnější reproduktory a zároveň jsem aktivovala palubní kamery, aby venku viděli, co se uvnitř děje. Nevěděly jsme, co nám sem proniklo, ale bylo nám oběma jasné, že nesmíme dát najevo, že o jeho přítomnosti víme, a tak jsem se ohlásila zvolna a klidně: „Prosím pozor. Tady buňka číslo pět. Tady buňka číslo pět. Modrý kód. Modrý kód. Modrý kód. Opakuji. Tady je buňka číslo pět a vyhlašujeme modrý kód. Velící Maxwellová, pět nula alfa devět osm nula čtyři bravo. Tohle není cvičení.“ Opřela jsem se v křesle a nechala mikrofon zapnutý.

„Jdeme do toho, Max,“ prohlásila Kal tiše a zvedla se. Taky jsem vstala a obě jsme bezstarostně, opravdu zcela bezstarostně přešly ke dveřím. Tam jsme se otočily zpátky do buňky a s krytými zády jsme se k sobě přitiskly rameny. Ne že bychom si tím moc pomohly.

Kal se vypjala a prohlásila velitelsky: „Ukaž se. Víme, že jsi tady. Ukaž se.“

Ta věc nebyla neviditelná. Existují však způsoby, jak docílit, abyste nebyli vidět. V našem vnímání došlo k posunu. Jako když zíráte na barevné tečky vyplňující obrázek ve 3D, a najednou si uvědomíte, že hledíte na žirafu na bicyklu. Nezmění se nic, jen vy ji najednou vidíte.

My to teď taky viděly.

Bylo to vysoké a vychrtlé. Tvarem to připomínalo člověka. Pleť měla nezdravý šedobílý nádech. Stvoření bez krve. V ostrém světle buňky se mu pokožka vlhce leskla. Napadlo mě přirovnání k bílému plži, jenže plži jsou masití. Tahle věc na sobě neměla nikde ani kousek tkáně. Obrovské ruce jako lopaty s tvrdými žlutými nehty byly pocákané zaschlou krví Mary Kellyové. Dlouhé paže volně visely podél těla, sahaly mu ke kolenům a byly dlaněmi obrácené dozadu. Tmavé oči se ztrácely v záhybech vlhké kůže. Neodráželo se v nich nic – světlo pouze pohlcovaly, ale nic se z nich nevracelo. Taková jednosměrná brána k čemusi nevýslovnému. Obličej postrádal jakoukoli proporčnost. Příliš velká ústa zela v půlce obličeje. Dlouhá, zašpičatělá a asymetrická brada. Nos netkvěl uprostřed, nýbrž byl posunutý na stranu. Nosní přepážka scházela. Tohle stvoření bylo poskládané naprosto pomateně. Zavanul ke mně zápach zahnívající hlíny. Sevřel se mi žaludek. V jedné ruce jsem svírala paralyzér, ve druhé pepřák, ale do vzdoru jsem se musela nutit. Před námi stála bytost proslulá jako Jack Rozparovač a bilance, kterou měla na kontě, byla výmluvná. Tohle nedopadne dobře.

Kal promluvila znovu pevným hlasem, v němž nebyla ani stopa strachu. Můj obdiv k ní nebyl nikdy tak hluboký. „Rozumíš mi?“

Netvor sklonil bradu.

„Dobře mě tedy poslouchej. Vím, kdo jsi. Vím, co jsi napáchal. Rozhlédni se. Jsi uvězněný v buňce. Nikdy se z ní už nedostaneš. Z téhle buňky nikdo z nás nevyjde živý. Rozumíš?“

Znovu sklonil bradu.

„Slyšel jsi tady kolegyni. Vyhlásila modrý kód. To znamená, že na palubu proniklo něco nežádoucího. Buňku už nemáme pod kontrolou. Nemůžeme otevřít dveře. Nemůžeme ven. Ani ty nemůžeš ven. Všichni tady zemřeme. Rozumíš?“

Zasyčel.

Ukázala jsem k obrazovce. „Podívej.“

Naklonil se dopředu a já té příležitosti využila, abych se k němu o půl kroku posunula. Z hangáru se vytratili všichni technici. Ztlumili světla, která teď vydávala namodralou zář. Buňku obstoupili ve dvou řadách naši bezpečáci v protichemických oblecích. Vnitřní kruh klečel, vnější stál. Všichni byli poměrně solidně ozbrojení a mířili přímo na nás.

Netvor sklonil bradu.

„Dovnitř se nedostanou,“ zalhala jsem. „Buňka je neproniknutelně zabezpečená. Ti lidé venku mají jediný úkol. Na místě zastřelit všechno a každého, kdo se pokusí buňku opustit. Mají takovou palebnou sílu, že si to nedokážeš ani představit. Kdyby se ti povedlo nějak se odtud dostat, zastřelí tě. Zastřelí i mě. A tady kolegyni taky. Každý v buňce je odsouzený k záhubě. Rozumíš?“

Netvor poprvé zavrtěl hlavou.

„Myslím, že ne.“

Měl hluboký zastřený hlas s výraznými sykavkami poznamenaný lehkým přízvukem. Mluvení mu dělalo problémy. Červenofialový jazyk se mu jen s obtížemi směstnal do úst. V koutcích zasychaly žluté a hnědé sliny. Představa, že by se mě měl těmi ústy dotknout, byla k nesnesení.

Znovu promluvil. „Myslím, že když uvidí, jak takové hezké holky… trpí, ponesou to těžce. Myslím, že až budete celý den řvát, budou svolní dveře otevřít. Zvlášť když uslyší, jak o to žadoníte.“

Kal zavrtěla hlavou. „S tím nepočítej. Tyhle dveře se už neotevřou. Nemáme tu nic k jídlu ani k pití. Do týdne budeme po smrti, ať tvým, nebo naším vlastním přičiněním. Hlídky se odtud nehnou. Zůstanou tu tak dlouho, dokud nebude jasné, že už nemůžeme být naživu. Pak tuhle buňku odvezou a navždy ji zakopou. Stane se tvým hrobem. Nevím, co jsi zač, jestli můžeš zemřít, nebo ne, ale ve tvém vlastním zájmu doufám, že ano, protože v opačném případě budeš navěky trčet v téhle mrňavé krabici a kolem tebe bude jen tma a zima. Neměl ses s námi vydávat na cestu. Udělal jsi zásadní chybu. Rozumíš?“

Sklonil bradu. „Rozumím, ale nesouhlasím. Navrhuju to vyzkoušet.“

Znenadání stál před námi. Vůbec jsem si nevšimla, že by se byl pohnul. Zamířila jsem na něj paralyzérem, ale vyrazil mi ho z ruky, dřív než jsem ho stačila použít. Ten úder mě srazil stranou. Otočila jsem se a v té chvíli jsem zaslechla, jak Kal vykřikla. Vypálila z pistole. Viděla jsem, jak netvor zvedá paži do výšky a pak ji nechává prudce klesnout, a znovu a znovu, sekal a trhal. Kal opět zaječela. Strhla jsem ze stěny hasicí přístroj a nabrala jsem tu příšeru ze strany do obličeje. Něco jsem mu musela zlomit, cítila jsem to, ale nemělo to valný účinek. Kal máchla rukou a já uslyšela, jak se tříští sklo: láhev od vína.

Sáhla jsem za hlavu a vytáhla dlouhou jehlici do vlasů. Měla jsem v úmyslu vbodnout mu ji do ucha, jenže on otočil hlavu a já mu ji místo toho zarazila do oka. Moje zásluha to nebyla, způsobil si to sám. Vyrazil pronikavý, naříkavý výkřik, pozadu upadl a nemotorně hrabal rukama ve vzduchu. Namířila jsem mu do poraněného oka dávku z pepřáku.

Znovu zakvílel a vrhl se na mě. Nic jsem nezahlédla, ale najednou jsem měla obličej v jednom ohni. Mrštil po mně čajovou konvici. Cítila jsem, jak mi po tváři stéká vařící tekutina, a uvědomila jsem si, že mě opařil. Dýchal mi zblízka do obličeje, jazyk mu vyhřezával z pusy. Myslela jsem, že je po mně, ale v tom Kal na zemi zachroptěla: „Teď!“ a sevřela ho pažemi kolem nohou těsně pod koleny. Prudce jsem do něj strčila. Zřítil se na zem. Pořádně to bouchlo. Tím nárazem se otevřela jedna skříňka a uvnitř jsem jako v mlze zahlédla hasičskou sekeru.

Znovu jsem popadla hasičák a z výšky pasu jsem mu ho upustila na obličej. Řval, otvíral a zavíral rozmlácenou hubu. Rukama jezdil Kal po zádech, trhal látku i tkáň, pronikal na kost. Kal křičela, ale nepustila ho. Obtočila se kolem něj, dělala, co mohla, aby mu bránila v pohybu. Byla moje kamarádka a nedala mě.

Skočila jsem po sekeře.

Useknout někomu hlavu není jen tak. Divoce jsem se rozmáchla. Pořádně jsem neviděla. Dvakrát jsem si málem usekla nohu. Vyžádalo si to jedenáct úderů. Počítala jsem je. Jeden každý. Všude byla krev. Naše krev, Kalina a moje. Kal byla krví úplně promočená. Nedalo se poznat, jakou má barvu vlasů. Nebyla jsem si ani jistá, jestli ještě žije. Zepředu jsem byla celá rudá a nasáklá čerstvou krví. Nechápala jsem, odkud se jí tolik vzalo. Nevěděla jsem, že mám utrženou půlku obličeje.

S jedenáctou ranou se mu rozsekaná hlava pomalu odkutálela od těla. Z trupu mu zvolna vyteklo trochu husté nahnědlé tekutiny, okamžitě se srazila a začala tuhnout. Smrdělo to, až jsem měla nutkání dávit.

Najednou se rozhostilo ticho.

Tlumené Kalino zaúpění mě vrátilo do reality. Aniž jsem pustila sekeru, popadla jsem podušku a přinutila ji, aby ji k sobě pevně přitiskla.

„Pořádně přitlač, Kal. Snaž se zastavit krvácení.“ Byla bledá jako smrt, ale neznatelně přikývla. Ještě mě vnímala.

Odstoupila jsem a vyhýbala se přitom lepkavé louži. Opřela jsem se o stěnu, hrudník se mi dmul v promočeném korzetu a snažila jsem se vzchopit. Měla jsem mlhavé tušení, jak nastavit palubní přístroje na nějaké vzdálené období, třeba na křídu, kde bych netvora prostě vyhodila z buňky. Nechtěla jsem prožít krátký čas, který mi ještě zbýval, s jeho zahnívající zdechlinou. Jenže tuhle buňku jsem už neovládala. Takže tady zemřeme. Ven se nedostaneme.

Otočila jsem se a podívala se na obrazovku. Všichni naši bezpečáci tam ještě byli, nikdo se nehýbal. Šéf, Dieter, Peterson, všichni v centrále u monitorů sledovali, co se děje. Na chvíli jsem u nich prodlela v myšlenkách. A co Leon Farrell? Co v této chvíli prožívá? Nemohla jsem si dovolit na to teď myslet. Znovu jsem se rozhlédla po buňce.

A pak přišla ta nejhorší chvíle. Bože můj!

Dívala jsem se právě na oddělenou hlavu, která ležela skoro půl metru od těla a v oku měla stále zaraženou jehlici do vlasů, když jsem zahlédla, jak se sama od sebe překulila. Blíž k tělu. Zbývající oko se otevřelo, našlo si mě a rty se zkroutily do neznatelného úsměvu.

Prožila jsem v životě pár nezáviděníhodných chvil, ale tahle z nich byla nejhorší, protože jsem si uvědomila, že to je součást hry. Tohle byla jen rozehrávka. Rozhlédla jsem se po buňce zacákané krví, podívala se na Kalindu v bezvědomí, která mi možná právě umírala u nohou, a pak znovu na toho netvora, kterého nešlo zabít. Takhle to tedy bylo. Děsivá situace. Nebylo z ní úniku. Byly jsme definitivně vyřízené. A to uběhlo teprve prvních patnáct minut.

Pistole! Někde v té krvavé spoušti se povalovala Kalina pistole. Šanci na přežití jsme neměly, ale můžu nám ten konec alespoň výrazně usnadnit. Nejdřív zastřelím Kal a potom sebe. Pak můžou buňku zakopat, potopit do moře nebo jak se jí budou chtít zbavit.

Hmatala jsem po pistoli neohrabaně jednou rukou, protože jsem nemínila ani na vteřinu odtrhnout zrak od té věci na podlaze a nechtěla pustit z ruky ani sekeru. Pistoli jsem našla zakopnutou pod svým křeslem. Bylo z ní vypáleno jen jednou.

Postavila jsem se nad Kal, vyčistila si hlavu od všech myšlenek a odevzdala jsem obě naše duše bohu historiků.

Cosi zapraskalo a mně se zdálo, že slyším, jak nějaký hlas říká: „Max, odstupte. Položte tu pistoli.“

Sevřela jsem ji o to pevněji a mrkala, abych vyhnala z očí slzy. Teď nesmíš vyměknout.

Dveře se otevřely. Uviděla jsem v nich čtyři sekuriťáky v maskách a protichemických kombinézách, dva stáli, dva klečeli a všichni mířili zbraněmi do buňky, přejížděli hlavněmi sem a tam, aby měli pod kontrolou každičký čtvereční centimetr.

„Max, to jsem já, Ian,“ slyšela jsem hlas majora Guthrieho. Přešel buňkou, opatrně našlapoval v krvi a otevřel dveře záchodu. Jeho místo okamžitě zaujal jiný bezpečák. Společně vytvořili ve vchodu do buňky neprostupnou hradbu. Nic přes ni nemohlo proniknout.