Jaromír Jindra

Karel IV. a koruna římských králů

Vzkříšené srdce Evropy

Historický román

© Jaromír Jindra, 2021

ISBN 978-80-242-7510-9

Věnováno obětem epidemie Covid-19

KAPITOLA PRVNÍ

PŘIVÁDÍ DO BAVORSKÉHO MĚSTA

LANDSHUTU NESPOKOJENCE S VOLBOU

ŘÍMSKÉHO KRÁLE

KRAJINA, KTEROU ŠEL, byla jak na počátku věků. Před očima se mu rozprostíral nekonečný obzor sklenutý blankytně modrou oblohou a vzduch byl vlahý podobně, jako tomu bývá po dešti v horkých dnech. Zastavil se na místě, aby se zhluboka nadechl a vychutnal si všechnu krásu, co ho obklopovala: pestrobarevné květy roztodivných dosud nevídaných tvarů, jejich vůni promísenou s pryskyřicí nedalekého borového háje vzhlížejícího vysokými korunami k nedostižným oblakům, radostný zpěv ptáků vítajících nový den a ze všeho nejvíce boží mír a klid ukládající se do jeho srdce.

Tak musel vypadat ráj, pomyslel si.

Tak vypadá ráj, uvědomil si vzápětí, a já do něho patřím.

Netušil, zda má cítit radost, strach nebo mít pochybnosti, protože podobné pocity ještě neznal. Nepotřeboval je znát. Stačilo jen svěřit se do vůle Boží a spolehnout se, že co On činí, dobře činí.

Z ničeho, jen tak ze vzduchu, vůní a snad i jeho neuvědomělé touhy vykrystalizovala před ním postava ženy. Nadpozemsky krásnou tvář vroubily vlasy, jež si barvu vypůjčily od bezměsíčné noci, oči jantaru a ústa okvětí růže. Její paže se něžně ovinuly muži okolo krku a on ji láskyplně objal, sklonil se k ní, aby ji políbil na rudé rty. Zlehýnka se jich dotkl. Tvář ženy se ve stejné chvíli rozsypala na tisíce drobných jiskřících střípků, tělo se rozplynulo, jako by nikdy nebylo, a v uších mu zazněl pohrdlivý smích.

Užasle stál, ruce, které ještě nepřivykly, že už nedrží tu nádhernou bytost v náruči, vztáhl v prosebném beznadějném gestu vzhůru. V tom okamžiku ucítil, jak se mu prsty nohou proměňují v kořeny, pronikají do země a on sám roste, mohutní a sílí, košatí nesčetným počtem větví ověnčených světle zeleným listovím. Neustále, nezadržitelně míří k nebesům.

Ze stínu borového háje vyšli dva muži. Na sobě měli bohaté obleky z drahých látek prošívaných stříbrem, rozmarně spolu rozmlouvali, co chvíli se hlasitě smáli a blížili se k němu. Nerozuměl jejich slovům, byl příliš vysoko nad nimi a z toho, co říkali, k němu zalétaly jen nic neznamenající útržky. Slož mozaiku z kamínků, když ti jich většina chybí. Shlédl k nim. V rukách měli sekery. Jsou to ale divní dřevorubci, pomyslel si. Několik kroků od něho stanuli a posměšně se mu uklonili. Jeden zdvihl sekeru, přistoupil ke kmeni a…

Císař Karel vykřikl, probudil se a posadil se na loži. Ještě se zbytky snu na víčkách se rozhlížel kolem sebe. S úlevou rozpoznával známý pokoj, spoře osvětlený olejovou lampičkou stojící ve výklenku okna.

Vstal, rozhodným pohybem si prsty prohrábl vlasy a tak jak byl, ve spodní noční košili a bos, přecházel mezi lůžkem a protější stěnou. Co to bylo, co mu přetrhlo spánek? Zastavil se a zaposlouchal, zda neuslyší nějaký podezřelý hluk, šramot, cokoliv.

Noc byla němá.

I ticho může být zrádné, to už znal z dob, kdy ho otec zatáhl do italského dobrodružství. Měl by vyhlédnout na chodbu, co když se tam neslyšně plíží vrah? Nebylo by to poprvé, kdy by někdo usiloval o život českého krále. Nejen z vděčnosti k francouzskému králi přijal jeho jméno Karel, a aby obelstil osud, vzdal se jména Václav; dva Václavové na českém trůně skončili svůj život v krvi a on věří ve svatou trojici.

Ne, neotevře dveře, co by za nimi uviděl? Nanejvýš spícího strážného, spoléhajícího se na panovníkův tvrdý spánek. Přesto se po nich ohlédl a několika kroky se k nim přiblížil. Úlevně vydechl. Byly zevnitř pevně zavřené na závoru.

Nejasně si začal uvědomovat, že co ho vyrušilo, byl sen. Něco znepokojivého v něm. Ale co?! Z mlhy zapomnění se vynořil strom s bohatou korunou a dřevorubci. Zvláštní dřevorubci, v bohatých oblecích. Karel se zastavil v půli kroku. Ano, jeden z nich právě zdvihl ruku se sekerou, aby začal své ničivé dílo. Ten strom jsem byl já!

Poklekl před prostým dřevěným křížem upevněným na zdi. Sklonil hlavu, sepjal ruce a tiše šeptal slova děkovné modlitby. Nebylo pochyb, sen mu seslal Bůh, aby ho varoval.

Před nikým to dosud nevyslovil, ale od chvíle, kdy ho pětice kurfiřtů zvolila římským králem přesto, že Svatá říše římská národa německého svého panovníka měla v osobě Ludvíka Bavora, počítal s tím, že především němečtí vévodové jeho volbu nepřijmou a budou ji zpochybňovat. Vskrytu nebo i otevřeně budou usilovat strhnout mu z hlavy nejposvátnější diadém všeho křesťanstva! Také těm podivným dřevorubcům šlo o korunu, proto se chystali skácet strom, který ji nesl.

Císař usedl na lože a hleděl přes spoře osvětlenou část pokoje až tam, kam noční lampa zahnala tmu spolu se všemi v ní ukrytými běsy.

Kdo proti němu brojí – to by měl co nejdříve s jistotou zjistit. Nemůže jezdit po celé říši od hradu k hradu, nic by se nedozvěděl. Spiklenci se vždycky dovedli mistrně přetvařovat, to Karel poznal už v časech velkého italského dobrodružství. Ani on nebyl jiný. Netajil snad přede všemi, když se Svatým otcem projednával vlastní volbu římským králem? Zalhal i do očí Ludvíka Bavora, když mu položil přímou otázku. Jen blázen by v takové chvíli přiznal pravdu. Na každém z jeho hradů jsou vězení dostatečně hluboká a temná, že by se z žádného už nikdy nedostal ven. Přiznání by se rovnalo sebevraždě.

Mohl by ukázat takřka najisto na některého z Wittelsbachů z Bavor, Falce nebo Saska. Nepřekvapilo by ho, kdyby se už dávno mezi sebou nesmluvili. Pokud to snad dosud neudělali, pak je to jen otázka času. Římský král Ludvík Bavor toho jména čtvrtý je sice po smrti, ale především jeho syn, rovněž Ludvík, by se zaručeně rád viděl jako otcův nástupce. Kdyby si Karel jen na okamžik myslel, že tomu tak není, musel by sám sebe považovat za naivního hlupáka, který si nezaslouží být panovníkem v Říši, ale ani v Čechách.

Musí místo sebe na dvory Wittelsbachů vyslat spolehlivého člověka, jenž se stane Karlovýma očima a ušima v zastoupení. Nemůže to být kdokoliv, ale jen člověk, který je věrný Karlovi a současně má důvěru Wittelsbachů. Existuje někdo takový?

Čas nečeká, je třeba jednat. Neprodleně. Rázně vstal, hlučně odsunul závoru a otevřel dveře. Strážný, sedící na bobku a zřejmě klimbající i v tak nepohodlné pozici, se rychle postavil. V rozespalých očích otázku.

„Vzbuď posla a ihned ho ke mně přiveď!“

Muž se uklonil a rychlým krokem odcházel. Posel bude mít určitě radost, až ho bude tahat z postele. Škodolibě se při té myšlence usmál. Musí snad ponocovat jen on sám?

Karel na sebe mezitím navlékl svrchní šat a usadil se do křesla při zdi nedaleko okna. Netrpělivě poklepával prsty pravé ruky do opěrky. Že si ten posel dává nějak na čas! Ve skutečnosti neuplynula ani čtvrt hodina a muž, přichystaný na cestu, poklekl před králem.

„Ještě bys rád spal, že?“ zeptal se ho. Bylo to vidět.

Muž věděl, že panovník nemá rád lež. Přesto se obával, jak přijme pravdivé přiznání, a tak jen opatrně přikývl.

„Je mi líto, ale dnes se už do postele nevrátíš. Ihned vsedneš na rychlého koně a vydáš se na hrad Heidenreichstein v Horních Rakousích, takřka na hranici s naším královstvím, a vrátíš se sem s rytířem Hubertem von Klingenbergem. Nepostraš ho, vím, že to vy poslové dost často dokážete nevhodně zvolenými slovy,“ předešel jeho možnou námitku, „ale vyřiď mu, že římský král ho žádá – ano tak to bude správně – římský král ho žádá, aby k němu okamžitě přijel.“

Hubert se jistě nebude zdráhat a vydá se na cestu do Prahy hned, jak zprávu vyslechne. Karel si s vděčností připamatoval Hubertova otce Heinricha, který vlastním tělem chránil u Kresčaku Jana Lucemburského a spolu s ním tam padl. Tak je prý také našli, ležící přes sebe. Jenže Heinrich von Klingenberg se rovněž přátelil s Ludvíkem Bavorem a jeho synem. Právě tahle známost se teď může Karlovi hodit.

Karel nepochyboval, že když se rozhodl pro Huberta, volil správně. Společně prolitá krev otců spojila i jejich syny.

***

HUSTÁ PODVEČERNÍ MLHA skryla Landshut stejně jako skořápka jádro ořechu; nebýt jí, Hubert von Klingenberg by bez nesnází poznal, jak je tenhle ořech shnilý a prolezlý červy. Zatím si pořád ještě mohl představovat, jaký bude, až se spolu s novým dnem mlha rozplyne.

Že přijel zrovna sem, nebyla žádná náhoda. Jestliže je někdo opravdu nespokojený s volbou Karla Lucemburského za římského krále, pak je to především syn někdejšího panovníka Ludvíka Bavora stejného jména. Dosud sice proti novému panovníkovi Svaté říše římské národa německého veřejně nevystoupil, ale to neznamená, že v utajení nepřipravuje sám nebo v tiché dohodě s dalšími nespokojenci vzpouru, jež na sebe může vzít rozmanitou podobu od volby vzdorokrále až po vojenské tažení. V minulosti se tak nejednou stalo; i Karel Lucemburský se dostal k moci podobnou cestou.

Hubert si dobře uvědomoval, jak obtížný a nebezpečný úkol přijal, když souhlasil s Karlovým přáním, aby se stal jeho prodlouženýma ušima a očima. Jak to vzletně zní, uvědomil si tenkrát na Pražském hradě, když odcházel od římského krále, ale především – jde o krk. Stačí chvilka nepozornosti, malá chybička, nevhodně pronesené slovo, které dovede prozradit víc než dlouhá řeč obsahující množství nicneříkajících vět. Mohl odmítnout a Lucemburk by ho zřejmě pochopil, ale Hubert by se styděl udělat něco takového; být jeho otec naživu, odvrátil by se od syna, který by dal najevo zbabělost. Odvrátit se od krále Karla by totiž za zbabělost považoval.

Teď je tedy v Landshutu, nad kterým se proti tmavnoucí večerní obloze rýsuje kontura hradu Trausnitz, odkud se ještě před nedávnem rozjížděli císařští poslové do různých koutů rozsáhlé Říše. Wittelsbachové byli po staletí zvyklí, že jsou to oni, kdo rozhodují, a všichni vévodové, hrabata ba i český král je na slovo poslouchají. Kdepak, ti se hned tak nesmíří, že jejich čas vypršel a přišla docela jiná doba! Tak mu to řekl král Karel, ale i kdyby to nevyslovil, Hubert to cítil stejně. Zítra se musí dostat k Ludvíkovi a připomenout mu svého otce Heinricha von Klingenberg. Doufal, že na něj Wittelsbach nejen nezapomněl, ale také že mu otcovo jméno a pověst pootevřou dveře.

Ještě dříve by měl naslouchat hlasu podhradí. Už z domova Hubert věděl, že nejsilněji a nejpravdivěji zní v každé hospodě. Jen co stanul ve dveřích hostinské místnosti Bärenlageru, kde se právě ubytoval na noc, zjistil, že v tomhle Medvědím pelechu nebude jednoduché najít volné místo; tak tady bylo plno. V ústech měl ale příliš vyprahlo, takže se rozhodl zůstat. Děj se vůle Boží!

Hned za vchodem do šenku minul výklenek, který vypadal takřka jako zbrojnice; na hrubě sbitém stole ležely nože a dýky všemožných tvarů a velikostí od docela obyčejných až po zdobené jemným cizelováním, o stěnu bylo opřeno i několik krátkých mečů místní vojenské posádky. Svědectví, že se tady dodržuje vévodský zákaz nošení zbraní všude tam, kde se nalévá pivo nebo víno. Moudré nařízení, pomyslel si a přiložil do té pestré sbírky i svou dýku. V opilosti nikdy není daleko ke svárům, ale vždycky je lepší rozbitý nos, vyražený zub nebo oko podlité krvavým monoklem než nůž v žebrech.

Na okraji lavice u jednoho ze dvou dlouhých stolů objevil místečko sotva tak na polovinu svého zadku a vydal se k němu. Zbrojnoš v barvách rakouského vévody Albrechta toho jména druhého, kterého by právě tady Hubert von Klingenberg rozhodně neočekával, se krátce podíval na přicházejícího pána a šťouchl loktem do svého souseda na znamení, aby se chlapi trochu srazili. Hubert s poděkováním usedl.

V okamžiku se u něj objevila čiperná dívčina v červené suknici s jen o málo méně ohnivými rozpuštěnými vlasy, na čele slepenými potem, a postavila před něj korbel piva s takovou prudkostí, že málem vyšplíchlo. Než stačil poděkovat, byla zase pryč. Inu, mladá, jako vítr…

Chtivě a zhluboka se napil. Kdyby neměl takovou žízeň, nejspíš by to, co se mu ocitlo v ústech, okamžitě vyplivl na zem. Tomuhle se tady v Bavořích říká pivo? Chcanky to jsou!

S odporem postavil na pobryndaný stůl nádobu, ve které i tak hodně ubylo. Zpod cestovní kapuce, hluboko stažené do čela, pohlédl na chlapa naproti sobě. Rozcuchaný, s tváří poďobanou neštovicemi, seděl netečně, s očima zabořenýma na dno poloprázdného korbelu. Tak se tváří chlap, který do putyky utekl před ženou a teď právě rozjímá nad svým neradostným osudem. S tím si asi nepopovídá.

„Copak ty tady děláš?“ obrátil se s otázkou na vedle sedícího zbrojnoše v Albrechtových barvách.

„Piju. Ty snad ne, pane?“ odpověděl prostořece. Chrochtavě se rozchechtal. Svou odpověď zřejmě považoval za dobrý vtip.

„Nepovídej, že se tohle dá pít!“ pohodil Hubert hlavou směrem ke korbelu. „Ale na to, zda a co piješ, jsem se tě neptal. Zajímalo by mne, co tady v bavorském Landshutu dělá zbrojnoš rakouského vévody? Neříkej, že sis sem jen tak vyrazil za nějakou krasavicí, nevěřil bych ti to.“

„Odpověď na tvou otázku má cenu plnýho korbelu pořádnýho piva. Mají tady i lepší než to, co ti podstrčili,“ a muž se s dychtivým očekáváním zahleděl na svého nového souseda, zvědavý, jak bude reagovat. Podle oblečení je to pán, nemusel by smrdět grošem jako on. Třeba si dá říct a pustí chlup…

Hubert se upřímně rozesmál a přátelsky šťouchl zbrojnoše do ramene.

„Odpovím si za tebe. Doprovázíš svého pána na cestách. Pokaždé se táhneš tam, kam on určí. Tentokrát vyšel Landshut. Je to přece tvoje služba, nemám pravdu?“

Zbrojnošova tvář posmutněla, vidina nového piva, snad i lepšího, než je ta hnusná břečka, ze které mu zůstává na dně sotva pár kapek, se zvolna rozplývala.

„Vidím, že máš vypito, pozval bych tě i tak,“ vrátil mu Hubert dobrou náladu. Dal znamení obsluhující dívčině, a když přišla, řekl jí: „Krásko, dones dva korbele, ale lepšího piva, než bylo tohle, rozumíš?“ Sáhl do váčku a zasunul jí do ručky drobný penízek. „To je za tvou ochotu.“

S porozuměním přikývla, popadla nedopitý korbel a přidala úsměv. Jen co odběhla, řekl zbrojnoš: „Můj pán sem přijel na rodinnou slavnost.“ Nebyl zvyklý děkovat, přesto považoval za slušné nějak projevit své uznání. Třeba odpovědí.

„Copak se tu slaví?“

„Narozeniny. To přece ví každý,“ soused učinil hlavou pohyb všeobecně znamenající údiv nad nedovtipností jiného člověka.

„Nejsem zdejší,“ vysvětlil Hubert vzápětí. „Každý den se někdo narodí nebo umírá a nemusí to pokaždé být zrovna vévoda Albrecht… Ani jsem netušil, že tady má nějaké příbuzné. – A vida, pivečko je tady!“ spokojeně zahlaholil, když se u nich objevila mladá šenkýřka. Spiklenecky mrkla pravým okem a postavila před každého korbel, tentokrát ověnčený čepicí bělostné pěny.

Napili se. Hubert uznale přikývl. Tak tohle už je podstatně lepší pití! Zbrojnoš spokojeně mlaskl a setřel zbytek pěny, jenž se mu usadil ve vousech.

„Abych to tedy dopověděl… Ale ty se pleteš, pane, můj pán není oslavencem, tím je Ludvík Říman, co je tady na božím světě rovných dvacet let. Krucinál, ten se uměl narodit! Tak mladý a už je hornobavorským vévodou a ještě k tomu kurfiřtem…“ V těch slovech nešlo úplně utajit rozčarování nad vlastním osudem; on je skoro o deset let starší a dotáhl to akorát tak na zbrojného s právem poslouchat a mlčet…

„Což to je důvod k oslavě,“ připustil von Klingenberg a zamyslel se. Tak tedy syn nedávno v Pánu zesnulého římského krále Ludvíka Bavora z jeho druhého manželství s Markétou Holandskou je už dvacetiletý… Kdo by jen řekl, jak ten čas letí! Hubertovi bylo čtrnáct, když se doslechl o narození císařského syna; dobře vzpomíná, jak ho otec pokáral, protože se nad touhle zprávou ušklíbl a pronesl něco v tom smyslu, že nechápe, proč by se měl radovat. Co je na tom, že císař má syna? Tenkrát ještě nechápal, jak je pro každého muže, tím spíše pro vladaře, důležité zplodit pokračovatele rodu a svého případného nástupce. Hrdost zřejmě cítil i Heinrich von Klingenberg, když mu oznámili šťastnou novinu, že dítě, které mu právě porodila jeho žena Kunhuta, je chlapec.

„Neměla by se slavnost spíš odbývat u něj?“ namítl, ale neočekával odpověď. Přesto se jí dočkal.

„Jak jsem zaslechl, prý to takhle vymyslel zdejší Ludvík, co mu říkají Branibořan.“

To ti Wittelsbachové neznají jiné jméno než Ludvík, že každého syna pojmenují stejně? Kdo se v nich má vyznat, zabručel si jen tak pro sebe Hubert. I přízviska si dávají poněkud zmateně. Zatímco tomu, co sedí tady v bavorském Landshutu, říkají Branibořan, tak tomu braniborskému Říman…

„Říkal jsi něco, pane?“

„I kdepak, jen mne tak cosi napadlo. Raději si přiťukneme, než nám pivo zteplá.“

Oba se zhluboka napili.

Hubert udělal dobře, když si našel nocleh zrovna tady, v hospodě Bärenlager. Bůh řídí jeho kroky. Teď ví, že je na správném místě ve správný čas. Setkání, jako je to, co se chystá na hradě Trausnitz, mívají až příliš často zakrývat tajná jednání spiklenců. Musí se tam dostat stůj co stůj!

„Hned zítra zajdu vévodu Ludvíka pozdravit,“ řekl neutrálně. Zbrojnoš sebou překvapeně trhl.

„Ty se, pane, chceš sejít s vévodou? Nepustí tě k němu…“

„Naši otcové byli přátelé. Pravda, oba jsou už na pravdě Boží, ale doufám, že synové by před sebou neměli zavírat brány.“

Zbrojnoš rakouského Albrechta vyvalil oči.

„Odpusť, pane, netušil jsem…,“ zaskočilo ho, co právě slyšel. Podle obleku soudil na bohatého měšťana, nanejvýš na zemana, ale ne na šlechtice, který – jak se zdá – si snadno získá volný přístup k synovi bývalého římského krále. V duchu se zastyděl, jak neomaleně vyžebral pivo, a taky by se nejraději plácl přes ústa, která toho tolik napovídala.

„Myslím, že by to chtělo ještě jedno pivo. Třeba budeš zítra stát v bráně a pustíš mne za to do hradu,“ zasmál se Hubert von Klingenberg.

„To vypadá jako úplatek!“ zatvářil se Hubertův společník rádoby zděšeně, ale oba věděli, že v bráně hradu Trausnitz budou jen ozbrojenci bavorského vévody.

„Úplatek, kterého se brzy zbavíš někde na dvorku na hnojišti – a nebudeš mít zase nic,“ připomněl Hubert.

„Máš pravdu, měchýř mne už poněkud tlačí, půjdu si udělat místo,“ souhlasil zbrojný, vstal, rychle překročil lavici a zmizel.

Když se vrátil, už se spokojeným výrazem ve tváři, stály na stole dva nové korbele jako hmatatelné svědectví, že Hubert plní sliby. Právě se k jejich stolu rychlými kroky blížila štíhlá dívka s vlasy zakrytými plachetkou; ze zavinutí jí na skráni vyklouzl pramínek, který prozrazoval, že mají barvu dozrávajícího obilí.

Že by povětrnice? Co jiného, šenk byl vždycky hájemstvím chlapů, do něhož směly vstupovat jen ženy hodně volných mravů a obsluhující dívky, které si s těmi prvními obvykle v ničem nezadaly. Přesto na ní Huberta něco upoutalo. Zdála se mu jiná, jako by sem nepatřila.

Muž naproti se stopami neštovic, až dosud smutně pohlížející na dno svého korbelu, nespokojeně zdvihl hlavu ve chvíli, kdy ho oslovila: „Johanne, nemyslíš, že by ses už měl vrátit domů?“

Takže pijanova žena, žádná povětrnice. Huberta by docela zajímalo, proč před ní ten chlap utíká do putyky a drží se takřka vypitého korbelu, jako by ho chtěl chránit ve svých rukách až do nového dne. Být on na jeho místě, držel by se doma a každou chvilku ochutnával z nevyčerpatelného zdroje slastí, jež ta dívka určitě nabízí měrou vrchovatou. Ten chlap musí být blázen, když mrhá svým časem zrovna tady.

„Co tam?“ muž ledabyle mávl rukou a zase sklopil své smutné oči k pobryndanému stolu.

„To se ptáš mne? Johanne…,“ pokusila se s ním zatřást, ale on se po ní prudce ohnal.

„Táhni, neprosil jsem se tě! Co je to za domov, s tebou…,“ zabručel nespokojeně.

Hubert, kterému neodbytně zněla v uších podivná slova – co je to za domov, s tebou –, zastavil šenkýřku, spěchající okolo, a požádal ji o nějakou stoličku, aby si příchozí žena měla kam sednout. Další penízek změnil majitele a ve chvíli se objevila taky stolice, jako by čekala jen na tento okamžik.

„Posaď se, paní,“ vybídl ji Hubert, „nesluší se, abys stála.“

Zaváhala jen okamžik. Usmála se. Měla úsměv, při kterém se jí v očích objevily šibalské plamínky. Hubert v nich ale zahlédl ještě něco: nenaplněnou touhu. Pozorně si prohlížel její příjemnou tvář s velkýma modrýma očima, jež v Hubertovi probouzely dojem bezmocnosti a opuštěnosti a představil se:

„Jsem Hubert von Klingenberg.“

„Mně říkají Anita.“

„Na něco důležitýho jsi zapomněla,“ ozval se naštvaně Johann. „Neřekla jsi, že jsi moje žena!“

„To ani nebylo třeba,“ odpověděl za ni Hubert dřív, než dívka mohla cokoliv říct. „Na první pohled je vidět, že patříte k sobě.“

„Máš dřepět doma a nelézt sem za mnou. Víš, jak teď vypadáš? Jako nějaká coura. Styď se!“ pokračoval Johann a zřejmě si ani neuvědomoval, že urážkami, jimiž zahrnuje vlastní ženu, zesměšňuje především sám sebe. Navíc jak zvyšoval hlas, upoutal na sebe pozornost několika dalších mužů v sousedství.

„Takže ty jsi pán…,“ vydechla a Johannovo blábolení přešla mlčky, jako by nic neřekl. Zdálo se, že ji to překvapilo. Do Bärenlageru asi šlechtici tak často nechodí.

„Čím tě mohu pohostit, Anito?“ byl to náhlý nápad, ale Hubert byl zřejmě jediný, kdo jí mohl něco takového nabídnout.

„Nesluší se, abych přijala pozvání cizího muže.“

Hubert zaznamenal, že i odmítnutí může znít jako souhlas.

„Snad víno rudé jako tvoje rty?“ zkusil navrhnout a ženské řasy přikývly na souhlas.

„Varuji tě, pane,“ mračil se její muž. „Netušíš, čeho je každá ženská schopná!“ Vytrhl šenkýřce z ruky plný korbel, dobrou polovinu do sebe rázem zvrátil a pak se naklonil přes stůl takřka k Hubertovi, aby mu nepřátelsky vyprskl do tváře: „Věř mi, moc dobře vím, o čem mluvím.“

„Ty?!“ zasyčela opovržlivě Anita. „Zrovna ty, co se ženských štítíš? Co to plácáš?“

Zbrojnoš rakouského vévody vedle Huberta se začal chechtat, ačkoliv nevěděl, proč. Několik dalších se k němu přidalo. V nedýchatelném hospodském vzduchu, plném chlapského potu, pivních výparů a připáleného masa, se vznášelo tajemství. Ať už je jakékoliv, Huberta začalo zajímat.

„Konkrétnější být nemůžeš?“ upřel pohled do Johannovy tváře. Ten mávl rukou, ale moucha mu v dlani nezůstala.

„Za pouhý čtvrt tolar,“ začal pomalu Johann a dokončil až po delší odmlce, „zmoudříš.“

„Dá se zmoudřet i za pár krejcarů a někomu dokonce postačí rána do zubů,“ ušklíbl se von Klingenberg a ani hlas přitom nezvýšil.

Anita si zdánlivě opatrně smočila ústa ve víně, ale vzápětí zůstalo na dně sotva pár kapek. „Johanne, tak půjdeš už?“ obrátila se netrpělivě na svého muže, ale ten sveřepě zakroutil hlavou.

„Běž si sama!“

Zašustila látka, Anita vstala s pohledem upřeným na Huberta. Její oči prosily. Sotva znatelně kývl. V duchu doufal, že jí ten nepatrný pohyb neunikl.

„Jestli chceš, dej čtvrt tolaru a bude tvoje!“ Johann se zřejmě vrátil ke své předchozí podrobněji nespecifikované myšlence.

„Prodáváš?“ zaslechla už na odchodu, jak se Hubert přímo zeptal jejího muže.

„Koupíš?“

Stačilo jí, co slyšela. Víc nepotřebovala. Cítila se ponížená. Handlovali o ni jako trhovci, když se dohadují o kůzle, prase nebo o králíka. Kdo z těch dvou je větší lotr? Jistěže ten, kdo ji ponižuje svou nabídkou. Tedy Johann. A co ten druhý? Kupuje, jistě kupuje… dokonce ani nesmlouvá. Třeba ji ani nechce koupit, napadlo Anitu, ale proč to tedy dělá? Je to pán, může mít lecjaké vrtochy a na penězích mu nejspíš vůbec nezáleží. Nebude si z toho dál dělat hlavu. Ani se neotočila.

Von Klingenberg beze slova vysázel na stůl čtvrt tolaru v drobných mincích. Johann na ně nevěřícně zíral. Už dlouho neviděl tolik peněz pohromadě. Ten pán musí být blázen. Vlastně já taky, napadlo ho, mohl jsem chtít víc.

„Musím na dvorek,“ řekl Hubert takřka provinile, když dívka zmizela.

Z těch dvou mu nikdo nevěřil, přesto Albrechtův zbrojnoš s porozuměním přikývl. Po straně ještě sledoval odcházejícího Huberta, to aby se ujistil, že šenkýřce opravdu zaplatí za víno, které vypila Anita; nerad by, aby to zůstalo na něm. S uspokojením zaznamenal, jak do její dlaně vklouzlo několik penízků, jistě víc, než co stálo to víno. Když se na dívčinu usměje, třeba mu ještě jeden korbel piva donese a nebude za něj nic chtít.

ŽE POTKÁM PRINCE ZE SVÝCH SNŮ v zaplivané špeluňce, kam Johann utíkal nadávat na nespravedlivý svět, tomu bych asi nikdy neuvěřila. Teď už vím, že se to muselo stát právě tam. On se mohl objevit ve špinavém Bärenlageru, ale mě by za ním do hradu nejspíš ani nepustili. Tak kde jinde, než v nějaké putyce, kam se kdovíproč zatoulal, jsme se mohli potkat?

Oči jsem na něm mohla nechat a rázem jsem zapomněla, že jsem si sem přišla vyzvednout svého muže, který měl zase jeden ze svých dnů, kdy se cítil ukřivděný, nepochopený, kdy nadával na vše a hlavně na to, že se oženil. Dost rychle jsem pochopila, že mu nevadím já; jemu by vadila každá ženská, která by se ocitla po jeho boku.

Jaká škoda že cizí pán objevil tenhle Medvědí pelech teprve dneska! Zpozdil se. Kdyby přišel o měsíc dřív, jen tři neděle by stačily a šla bych za ním jako věrný pes, i kdyby mne odháněl. Je přece princ… Kdepak, není žádný princ, to jen moje oči ho tak vidí. Řekl, posaď se, paní a na jeho přání šenkýřka vykouzlila stoličku akorát pro mne. Je pozorný a milý, umí se kouzelně usmívat a Johann jako by tady nebyl. To jen spolu s námi u stolu sedí jeho stín.

Jmenuje se Hubert. Taky má ještě nějaké druhé jméno, ale to jsem zapomněla ve stejné chvíli, kdy mi ho řekl. K čemu mají mít lidi více jmen než jedno? Vždyť já jsem taky jenom Anita. Někdy mi říkají Johannova Anita. Nelíbí se mi to. Ne kvůli Johannovi, ten je mi lhostejný ještě víc, než byl ve chvíli, kdy mi na něj otec ukázal a řekl, že bude mým mužem. Když někdo vysloví Johannova Anita, nejraději bych mu dupla na nohu nebo vlasy vytrhala, vždyť to zní jako bych byla jeho majetek. Johannova kráva. Johannovy boty. Johannovy nitě, látky a co já vím ještě. Slyšíte to taky tak? Jenže já jsem Anita. Patřím jen sama sobě. Už nikdy nebudu dělat, co nechci. Byla chyba, když jsem neodporovala otci a poslechla ho.

Je možné, že udělám spoustu dalších chyb, ale budou to už jen moje vlastní omyly a budu se za ně stydět – nebo taky ne – jen já sama. Teď počkám pod schody na Huberta. Třeba mne požene pryč a vysměje se mi. Kdo nic nezkusil…

ANITA SE SKRYLA ve stínu pod schody. Beze slova následovala Huberta vzhůru do jeho herberku. Dělal, jako když to nevidí. Asi tu takhle nečeká poprvé, napadlo ho. Třeba je to všechno dávno předem smluvená hra. Pár mincí vyplacených předem za chvilku milostné iluze. Kdo ví, zda Johann je opravdu její muž? A jestliže jím je, zasluhoval by za kuplířství přinejmenším vypálit katův cejch. Hezky na čelo, aby ho nikdo nepřehlédl. Stejně jako Kainovo znamení.

Dívka se utopila ve tmě, aby se znovu zrodila, když se Hubertovi po několika marných pokusech podařilo zapálit svíčku na hrubém stole. Udělala opatrný krok do neútulného pokojíku, pak se otočila a váhavou rukou zasunula závoru za světem, který jim od této chvíle nepatřil.

Okamžik stála v rozpacích. Sama si odřízla ústupovou cestu a zůstala s cizím mužem, který může být docela jiný, než jak se jí zdál být tam dole, v páchnoucím šenku. Co bude dál, není jenom na ní. Chvějící se rukou strhla plachetku, pohodila hlavou a uvolnila tak bohatou záplavu zlata. Proboha, co to dělám, prolétlo jí zděšeně hlavou. Snad nakonec nemá Johann pravdu, když řekl, že se chovám jako povětrnice? Ale co, však mne prodal. Za čtvrt tolaru, tak málo si mne cení! Styděla se za sebe i za něho. Možná víc právě za Johanna. Hanba to byla, co Anitě vedlo prsty, aby začaly rozvazovat šněrování oděvu a ona ho nechala volně sklouznout k nohám. Nikdo nevěděl, jen ona, že je to poprvé, kdy nabízí nějakému muži svoje tělo.

Hubert se na to nevěřícně díval. Určitě je to sen. Probudí se z něj dřív, než ji sevře v náručí? Přistoupil k Anitě, ale nerozplynula se, když ji objal. Sen pokračoval. Cítil, jak v něm narůstá mužská touha, dere se ven a nic, docela nic ji už nedokáže zastavit. Záleží snad na tom, kdo je ta dívka ve skutečnosti? Možná ano, ale ne v této chvíli.

V náručí ji přenesl a jako křehký poklad položil na lůžko; nedočkavě ze sebe serval oděv a sklonil se nad Anitiným tělem. Jeden z andělů, zaskočený tím, co spatřil, ztratil svou lucernu; proletěla zářivě oblohou, aby zhasla ještě dřív, než se dotkla země. Ale to Anita ani Hubert neviděli.

„Máš vlasy ze zlata,“ pronesl von Klingenberg potichu, když jejich uvolněná těla spočívala vedle sebe, zatímco se probíral dívčími dlouhými vlasy.

„Ze zlata?“ opakovala nahlas a pak ještě několikrát potichu sama pro sebe. Když byla ještě malá holka, každý je srovnával se zrajícím obilím nebo slámou. Obilí i slámu lidé znali, o zlatu jen slyšeli.

„Proč sis ho vůbec vzala?“ Teď se ukáže, jak to ve skutečnosti je. Pokud řekne pravdu…

„Johanna?“ ujišťovala se.

„Jo, Johanna. Zdálo se mi, že o tebe nestojí…“

Položila Hubertovi hlavu na prsa. Zamyšleně ho lehce hladila a její tvář posmutněla.

„To táta se pro něho rozhodl, ne já,“ začala se svěřovat. „Myslel si, že krejčí je dobrá existence. Snad to platí pro všechny jiné, jenom ne pro Johanna.“

„Neumí to?“ Až když slyšel slova, která vyslovil, uvědomil si, že je možné chápat je různě.

„Kdepak, mýlíš se, Johann má šikovné a hbité prsty, obleky, které zhotoví, jsou bez chyby. Jistě by mohl mít hezkých pár tolarů v truhle, ale viděl jsi – smrdí grošem. Jen proto, že víc sedí v hospodách než při práci. V jednom máš pravdu, nestojí o mne.“ V jejím přiznání nebyl snad ani nádech smutku, řekla to podobně, jako kdyby požádala pekaře o caltu nebo řezníka o kus masa. Hubert si oddechl; Anita zřejmě nepostřehla druhý význam jeho otázky.

„Má snad oči pro jinou? Pak musí být slepý!“ Pozorně si prohlížel její jemnou pleť, takřka dětskou tvář, dívčí postavu s drobnými vypouklinami ňader. Kolik asi tak Anitě je let? Patnáct, šestnáct?

„Myslíš?“ odpověděla otázkou. Čelo se jí zkrabatilo nepříjemnou vzpomínkou a tím, jak přemýšlela jak to Hubertovi říct. Asi to nepochopí. Nebude divu. Jí to taky trvalo hodně dlouho, než… Ne, nepřijala to nikdy, jen se smířila s něčím neodvratným, co není v jejích silách změnit. „Něco se u Johanna pokazilo, nikdo to neví. Nevěděl to ani můj otec a já sama to poznala až o svatební noci. Uvěřil bys tomu, že pro Johanna ženské tělo nic neznamená? Řekla bych, že se mu přímo oškliví. Vyhledává muže, nejraději pouhé chlapce. Je to proti Bohu, ale snaží se to tajit. Proto se taky oženil, aby před lidmi skryl pravdu o sobě. A teď se nejspíš trápí a kope okolo sebe.“

Anita se nehněvala, skoro jako by chtěla Johanna omlouvat – ale dá se něco takového skutečně omluvit?

Hubert rázem pochopil, proč v jejích očích, jen co se zjevila u stolu, viděl nezakrytou touhu. Teď už věděl, že Johann jí neposkytuje, co mladá dívka potřebuje. Proto zřejmě lehává s jinými. I proto je teď s ním.

„Ten čtvrt tolar…,“ začal, ale Anita mu nedala domluvit a přikryla mu ústa prstem.

„…byl nejspíš Johannův nepodařený žert. Neměl na další pivo a tak zkusil, zda mu na něj dáš. Asi tě považoval za bohatého hlupáka,“ znělo to trpce, zklamaně.

Hubert chtěl vstát, ale sotvaže se posadil, překvapeně hleděl na rudou skvrnu na prostěradle. Jak se tady ocitla? Sáhl na ni, byla vlhká.

„Jak dlouho jsi vdaná, Anito?“ Krev na bílém plátně rozmetala jeho předchozí ne právě příznivé mínění o dívce, která mu – jak to tak vypadá – před chvílí darovala své panenství.

„Budou to už tři týdny.“

„A Johann se s tebou…“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy. Se služkou by možná zacházel líp než se mnou. Přitom se spoléhá, že si nebudu jinde hledat náhradu za jím opuštěné manželské lože. Já ale nechci žít jako jeptiška. Kdybych to uměla, nevdávala bych se, ale zasvětila bych se Bohu. S tebou jsem se vůči Johannovi dopustila nevěry. Je to potupné, stydím se za to. Huberte, odveď si mne,“ vyhrklo z ní nečekaně a von Klingenberg poznal, že takové přání zaskočilo nejen jeho, ale také samotnou Anitu. Touha opustit Johanna, opustit všechno, co ji tady dusí, v ní asi klíčila dlouho, možná celý čas jejího nevydařeného manželství, ale teprve teď se prodrala na povrch, dostala svůj tvar.

Sevřelo je ticho. Těžké jako bouřkový mrak chvíli předtím, než z něho sjede k zemi první oslepující blesk. Nespokojeně se ptal sám sebe: Proč to mám být zrovna já, kdo rozhodne o jejím dalším osudu?

„Snad nechceš opustit muže, porušit posvátný slib, který jsi mu dala?“ Slyšel se, co říká, a styděl se za to. Slova, všechno to jsou jenom slova.

„Jaký manželský slib máš na mysli?“ připomněla. „Johann přece nikdy nebyl můj muž. Ani se o to nepokusil. Řekla jsem ti to už… Chápu, obáváš se, že ti budu na obtíž,“ povzdechla si. „Škoda.“ Krásný, ale neskutečně krátký sen se jí rozplýval před očima.

Pohladil Anitu po tváři a začal si navíjet na prst jednu z jejích kadeří. Zamyslil se. Anita je pro něho cizí, stejně jako byly desítky jiných žen, se kterými se kdy pomiloval. Daly mu chvilkový pocit uspokojení – a tím vše končilo. Pro ně i pro něho. Nemá k Anitě žádnou zodpovědnost, není jí ničím povinován. Proč by měla být výjimkou? V něčem ale má ta dívka pravdu, bojí se. Vezme-li ji s sebou, bude se o ni muset postarat a on si zrovna teď nemůže dovolit žádné komplikace, nepotřebuje žádné překážky. Když jí vyhoví, může to ztížit nebo dokonce znemožnit splnění jeho úkolu. Má ji i přesto nechat tady? Samozřejmě že by mohl, ale do konce života ze sebe nesmyje vinu za její osud. Už teď přece vidí, co Anitu čeká. Potupný návrat k Johannovi nebo – ulice.

„Přede mnou je, Anito, dlouhá cesta, sám nevím, kdy a kde skončí,“ řekl tiše. Trochu vysvětlení, trochu omluva. Neodmítl ji, ale ani nevyřkl souhlas.

Dívka se zdvihla na loktech a pohlédla Hubertovi zblízka do očí.

„Přesto tě prosím, odveď mne z Landshutu. Až budeš chtít, odlož mne. Nic ti nebudu vyčítat. Jsem připravena sloužit kdekoliv a dělat cokoli. Jen tady ne.“

„Zítra se chci sejít s vévodou Ludvíkem. Do té doby ti nemohu dát žádnou odpověď. Chceš-li, zůstaň zatím tady.“

Dívce se v koutcích očí objevily slzy. Políbila Huberta na rty a přitiskla se k němu, jak jen nejtěsněji mohla.

„Mohu ti jen poděkovat,“ hlas se jí lehce chvěl, „ale pamatuj, že udělám vše, abys nelitoval.“

Zřejmě jeho slova pochopila jako poloviční slib a Hubert si uvědomil, že nemá právo tuhle zlatovlasou dívku zklamat.

KAPITOLA DRUHÁ

OTEVÍRÁ HUBERTOVI VON KLINGENBERG

NAKAŽLIVÝ SVĚT INTRIK, JIMŽ PODLÉHAJÍ

BEZ VÝJIMKY VŠECHNY EVROPSKÉ

PANOVNICKÉ DVORY

ŽE BUDE PŘIZVÁN na večerní oslavu, to Hubert von Klingenberg při dopolední návštěvě na hradě Trausnitz rozhodně neočekával. Třiatřicetiletý, v pořadí pátý Ludvík z rodu Wittelsbachů, kterému se také říkalo Branibořan, ho uvítal víc než laskavě.

„Samozřejmě že si na tvého otce vzpomínám, znal jsem se s ním velice dobře,“ řekl mu poté, co se s Hubertem objali. „Byl to skutečný rytíř a takových mužů si můj otec upřímně vážil, škoda že tady nemůže být spolu s námi. Jistě na nás teď s porozuměním hledí z nebes a přeje si, aby synové plynule navázali na přátelství otců. Jsem rád, že jsi, Huberte, přijel právě dnes.“

„Bůh vedl mé kroky,“ odpověděl von Klingenberg. „Cestuji do Avignonu a bylo mým přáním pozdravit tě jako syna přítele mého otce. Slušela by ti koruna římských králů,“ nahodil udičku.

„Myslíš?“ pronesl vévoda potěšeně. „Wittelsbachové jsou předurčeni, aby ji drželi jako dědičnou. Kdyby se do toho nezapletl papež se svou nenávistí k našemu rodu, přešla by po otcově skonu na mě. O tom nepochybuj!“ Ludvík sevřel pravici v pěst. Jak i takové prosté podvědomé gesto dokáže vyzradit tajné lidské přání! „Že nejsem římským králem já, ale ten bastard Karel, to je výsledek dalekosáhlého komplotu, který není namířen jen proti mně nebo našemu rodu, ale proti všem Němcům. Taková je pravda.“

„Komplotu?“ opakoval Hubert to slovo, nezakrytě naznačující temné pozadí královské volby

„Chystalo se to dávno, tuze dávno. Všichni jsme to měli na očích, slyšeli jsme, co se děje, ale nedbali jsme. Ve skutečnosti jsme byli hluší a slepí. Víš, kdy to začalo?“

„Nemám potuchy…“

Ludvík se zamračil. Ne proto, že jeho host byl stejně hluchý a slepý jako ostatní, vždyť se sám zachoval stejně – a to ho štvalo dvojnásob.

„Tak já ti to tedy řeknu. Všechno to začalo dobře před třemi desítkami let, ve chvíli, kdy se papež Klement V. usídlil v Avignonu a opustil hrob svatého Petra, Kristova nástupce, od něhož papežové odvozují posvěcení své moci. My dva to samozřejmě nepamatujeme, ale můj otec se mnou o tom často hovořil. Divil se a nechápal, jak mohl Svatý otec něco takového udělat. Vzdal se opory své svatosti a dostal se do područí francouzského krále. Kdo byli další papežové a kdo je ten dnešní? Francouzi, samí Francouzi! Kdo volil Lucemburka za římského krále?“

„Francouzští kurfiřti,“ vydechl Hubert von Klingenberg. Zaskočilo ho, jak je to průhledné, a přesto se nad tím dosud takhle nezamyslel. Proč mu musí otevírat oči Wittelsbach?

„Ano, je to tak,“ přitakal vévoda. „Za nitky v pozadí tahá francouzský král. Ovládá kardinály, kurfiřty, papeže a teď i římského krále. Dokud bude Lucemburk v čele Svaté říše římské národa německého, nebude to německá, ale francouzská říše. Přísahám, že tohle já nedovolím. Nikdy, rozumíš?“

Hubert přitakal. Sluší se hostu, aby neodporoval svému hostiteli. Zvláště když má tajný úkol a jeho splnění nesmí ohrozit žádnou nepozorností. Bavorský vévoda možná má v něčem pravdu, ale určitě to není pravda celá. Byl-li to opravdu pečlivě a dlouhodobě chystaný plán, pak musel počítat také s Lucemburkem a jeho ctižádostivostí. Nelze pochybovat, že Karel Lucemburský toužil po koruně římských králů nejen proto, aby se stal prvním mezi evropskými panovníky, ale především aby ji nedostal další Ludvík. Byl to přece tento Ludvík řečený Branibořan, kdo ponížil jeho bratra Jana Jindřicha, vyštval ho z lože právoplatné manželky Markéty a shrábl tak pro svůj rod Korutany, které Jan Lucemburský chtěl natrvalo připojit ke korunním zemím Českého království. Právě takhle ovlivňuje osobní nepřátelství osudy národů. Von Klingenberg by rád uvěřil, že Karel nemyslel na pomstu, ale nedařilo se mu to. Každý člověk, je-li postaven do podobné situace, jedná stejně a neptá se, zda mu Bůh odpustí.

To, že někdejší učitel českého kralevice Karla Pierre de Rosieres, zvolený na počátku května 1342 za papeže pod jménem Klement VI., únorový sňatek Wittelsbacha s Markétou neuznal za právoplatný a oba exkomunikoval, ve svém důsledku znamenalo, že Ludvík V. nemohl uplatnit své právo říšského kurfiřta při volbě římského krále a ani ohlásit vlastní kandidaturu. Papež tak mohl rozhodnout z vlastní vůle stejně jako na základě Karlovy žádosti nebo dokonce pod tlakem francouzského krále, kterému se naskytla jedinečná příležitost dostrkat svého lucemburského příbuzného na stolec Karla Velikého a vysmát se tak všem Němcům.

Ze sedmi kurfiřtů s právem volby byli oba Wittelsbachové – Ludvík Branibořan i Ludvík Říman – v církevní klatbě a vše hrálo do ruky Karlovi, který na papežovo doporučení kurfiřtům získal všech pět zbývajících hlasů, z toho tři od svých příbuzných včetně vlastního otce Jana.

Nikdo jen trochu soudný a tedy ani Hubert se nemohl divit, že takovou volbu Wittelsbachové odmítají respektovat. Podle nich to byla fraška. Podvod, ve kterém jistě nechyběly ani úplatky.

„Však Lucemburk tu královskou korunu nebude mít dlouho!“ dodal Ludvík vzápětí a v jeho hlase zazněla hrozba, jakou se ani nepokusil zakrýt. Současně pozoroval tvář svého hosta. Věděl, že se na ní nejsnáze projeví skryté myšlenky, a teď čekal…

Hubert lehce přikývl.

„Jsem rád, že smýšlíme stejně,“ rozzářil se Wittelsbach. „Sám jsi řekl, že tvé kroky vedl ke mně Bůh. Právě včas. Večer pořádám rodinnou hostinu na počest nevlastního bratra. Přijelo i pár dobrých přátel. Budeš vítán!“

Ještě rozespalí andělé rozevírali oči, aby se z potemnělé oblohy podívali na dění dole pod nimi, když Hubert vstupoval do hodovního sálu hradu Trausnitz. Vysoká a rozlehlá prostora plná světel, lidí a hluku ho ohromila. Hned u vchodu se ho ujal sluha, který Huberta uvedl k vyhrazenému místu u obrovského stolu rozestaveného podél tří stěn a vzápětí s úklonou odešel, aby se věnoval dalším přicházejícím hostům.

Tady se snad shromáždil celý Landshut i s přilehlým okolím, napadlo von Klingenberga. U nich v Heidenreichsteinu se taky čas od času konaly podobné sešlosti, ale jak teď viděl, ve srovnání s hostinou u Wittelsbachů to byly ubohoučké večeře chudých příbuzných. Na Trausnitzu přetrvává lesk císařského dvora bez ohledu na to, že koruna římských králů zdobí hlavu někoho jiného.

Zatímco řada sloužících přinášela mísy plné pečené i vařené zvěřiny, koroptví, chutných omáček a koše domácího ovoce dobře uchovaného v hlubokých sklepeních společně s chutnými plody dovezenými z Hispánie, vběhla do prostoru mezi stoly za ryčného doprovodu píšťal skupina kejklířů. Největšímu zájmu se těšila hadí žena nejen pro neuvěřitelnou ohebnost svého mladičkého těla, ale také proto, že na sobě měla neskutečně málo oděvu a v myslích mužů probouzela nejhříšnější myslitelné představy. Poté, co ji vystřídali polykač ohně a vrhač nožů, přestali komedianti hosty zajímat a vévoda Ludvík je ledabylým pohybem pravé ruky brzy poslal pryč. Měli si tu krásku schovat na konec, napadlo Huberta, třeba se příště poučí.

Následovala soutěž minnesängerů. Také na Heidenreichstein občas některý z potulných pěvců zavítal, ale Hubert ještě nikdy nebyl svědkem klání pěti mužů. Byli pro tento večer sice soky, každému šlo o získání vítězné růže z rukou vévodkyně Markéty přezdívané Maultasch, Pyskatá, sedící po boku vévody Ludvíka, ale chovali se vůči sobě s vytříbeným vkusem. Rytíři slova a tónů.

Přítomné dámy zasněně naslouchaly písním opěvujícím jejich krásu, něhu i nenaplněnou touhu neznámého rytíře a v duchu se viděly na místě oné ideální bytosti, jež dala minnesängerům vytrysknout slovům a melodiím, které si tak podmanily jejich srdce.

Rosa slz tvých paní krásná

Čistší je než rána jasná

Tvoje tvář je růže květ

A v ní celý je můj svět

Srdce láskou krvácí

Láskou, co se neztrácí

Láskou, která zůstane

Až mé žití přestane.

Hostina byla dlouhá, sloužící už sedmkrát sklidili skvostné látky i s nádobím a zbytky jídel a pod nimi se objevily pokaždé nové, ještě nádhernější ubrusy. Něco tak marnotratného by si na Heidenreichsteinu nedovolili.

Hubert, který po celý večer bavil dámy po své levici i pravici, pozoroval Ludvíka i jeho nejvzácnější hosty, ale neviděl nic, co by naznačovalo, že rodinná oslava má za účel skrýt něco jiného. Jestliže se ve svém odhadu nemýlil a Wittelsbachové spolu s rakouským vévodou Albrechtem chystají spiknutí proti římskému králi Karlovi, pak si počínají vskutku nenápadně. Půlnoc už dávno minula, loučili se první hosté, ale žádná schůzka, kterou by bylo možné považovat za tajnou, se nekonala.

Von Klingenberg právě povstal s úmyslem odejít, když se u něho objevil sloužící, ten samý, který ho sem uvedl, a vyřizoval mu pozvání svého pána ke krátkému setkání.

Hubert pochopil. Teprve teď nastává pravá chvíle, a jak se zdá, také on je přizván sdílet společné tajemství. Srdce se mu rychleji rozbušilo a vydal se za sloužícím, který ho vedl několika chodbami do malého odlehlého pokoje.

Okolo oválného stolu stálo šest křesel zdobených umnou řezbou. V jednom seděla Markéta Maultasch, k níž se skláněl Ludvík V. a cosi jí tlumeně povídal. Žena pozorně naslouchala, občas přikývla. Zbývající křesla byla prázdná. Von Klingenberg z toho soudil, že ostatní vévodové – rakouský Albrecht a Wittelsbachové Rudolf a druhý Ludvík přezdívaný Říman – přijdou později, ale mýlil se. Byl sem, do někdejší pracovny císaře Ludvíka IV., pozván k soukromé schůzce.

Jen vstoupil, upřela na něho Markéta zkoumavý pohled. Její oči jako by pátraly v nejtajnějších zákoutích Hubertovy mysli. Nesmíš ji podceňovat jen proto, že je to žena, uvědomil si, může být nebezpečnější než všichni Wittelsbachové dohromady. Dala to dostatečně najevo už před lety, když Janu Jindřichovi Lucemburskému zabouchla bránu doslova před nosem ve chvíli, kdy se vracel z lovu, na který ho sama vyslala. Jak snadno se tenkrát zbavila nepohodlného manžela!

Von Klingenberg se k ní sklonil a zlehýnka přitiskl rty na konečky prstů Ludvíkovy ženy. Zdaleka není tak ošklivá, jak o ní říkají. Hnědé zasněné oči má trochu víc u sebe a možná že i šilhá, spodní ret je lehce ohrnutý, ale ústa jsou plná a jistě není nepříjemné je líbat. A tělo, to se i pod skvostným bohatě zlatem krumplovaným šatem prozrazuje bohatostí tvarů přesně tam, kde se to mužům líbí. Markéta zřejmě patří k typu žen, které zrají spolu s věkem. Už není dvanáctiletou dívkou, která z otcova rozhodnutí podala svou ruku sotva osmiletému Janu Jindřichovi, ale třicetiletou ženou bavorského vévody, braniborského markraběte a tyrolského hraběte Ludvíka V. z rodu Wittelsbachů.