EDICE STAR TREK              

edici řídí ALBERT BALATKA

DOSUD VYŠLO:

NOVÁ GENERACE (hlavní linie) Nemesis přepis filmu

TNG: Smrt v zimě

Titan: Mezi dvěma světy,

Titan: Černý král,

Titan: Orionovi psi

TNG: Odpor,

TNG: Q – Otázky a odpovědi,

TNG: Před zneuctěním

Titan: Meč Damoklův

TNG: Větší než pouhý součet

Kompletní trilogie Volání osudu:

#1 Bohové noci, #2 Pouzí smrtelníci, #3 Ztracené duše

Jednotný osud

Titan: Přes dravé moře,

TNG: Mír prohrává

DEEP SPACE NINE

#1 Vyslanec, #2 Obležení, #3 Hledání, #4 Vlastní krví, #5 Padlí hrdinové #6 Saratoga

VOYAGER

#1 Ochránce, #2 Únik, #3 Ragnarök

Kompletní trilogie TEORIE STRUN:

#1 Koheze, #2 Fúze, #3 Evoluce Kruh se uzavírá

ENTERPRISE

Kompletní trilogie ROMULANSKÁ VÁLKA:

#1 Kobayashi Maru, #2 Pod křídlem dravce, #3 Odvážně vstříc bouři

ÉRA ZATRACENÝCH

2311: Hadi v rozvalinách (Enterprise-B )

PŮVODNÍ STAR TREK

Kompletní trilogie ZKOUŠKA OHNĚM:

#1 McCoy, #2 Spock, #3 Kirk Star Trek (2009) přepis filmu

Star Trek: KUSY jedinečná sbírka česko-slovenské fan-fiction

Příběhy od Kapitánova stolu povídková sbírka o devíti kapitánech

STAR TREK: VOYAGER

FULL CIRCLE

Copyright ©2009 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks

of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright ©2019 for the Czech translation by Mirka Palkosková

Copyright ©2019 for Cover illustration by Mojo

Copyright ©2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6342-7

Pro W. Freda Beyera

 „Osud… je přelétavá bestie.“

Benjamin Linus

ČÁST PRVNÍ

RÁNY OSUDU

 ČERVEN 2380

Prolog

Benátky naprosto naplnily Chakotayovo očekávání. Možná byly ještě lepší. Ne že by simulovaná verze na holopalubě Voyageru, kterou před lety vytvořil Tom Paris, neměla určité půvaby, ale skutečnosti odpovídala zhruba tak, jako se replikovaný lilkový parmazán podobá… no, nebo nepodobá… jídlu.

Když se za vlahé letní noci spojilo příjemné šplouchání vody ve Velkém kanálu, lehce štiplavý, a přece sladce voňavý vzduch a světlo měsíce slité se světlem svící na stolcích pouličních kaváren, vznikla úchvatná scenerie.

La Zucca, už patnáctá restaurace v řadě na místě, kde byla v polovině devatenáctého století pod stejným názvem poprvé otevřena, se nacházela v těsné blízkosti hustě osídlené čtvrti jménem Santa Croce. Nočním životem by měla přímo hýřit. Nejbližší veřejná zastávka s transportéry, která před dlouhými roky nahradila starobylé vlakové nádraží, byla vzdálená pouze dva bloky. Ani ne stovku metrů odsud se nad kanálem klenul most „bosých mnichů“. A podle všech zpráv se tu vařilo v autentickém severoitalském stylu, a to naprosto skvěle. Přesto byla dnes kavárna v podstatě opuštěná.

Chakotayovi to, upřímně řečeno, připadalo jako nejlepší řešení. Jenom před několika dny na ně zaútočila strašlivá borgská krychle a obyvatelé města se pravděpodobně ještě nedokázali vrátit k životu, jaký obvykle vedli, ani si vyrazit někam dál. On sám už se Borgům musel postavit nesčetněkrát, a tak věci neviděl úplně černě. Byl rád, že je mezi všemi podniky kolem otevřená alespoň La Zucca.

Jestli se Kathryn neobjeví včas, pustí se do toho sám a ochutná, jak se tady vaří, i bez ní. Už si otevřel první láhev červeného a doufal, že se jich najde ještě pár. Dnes večer se obejde bez synteholu. Kathryn se určitě nebude zlobit, když k vínu vyzkouší i některý předkrm. Menu už uměl nazpaměť, jak si krátil dlouhou chvíli. S trochou štěstí si objedná a admirál dorazí právě ve chvíli, kdy budou servírovat.

Admirál Janewayová.

Chakotay se musel usmát. Ne že by si Kathryn hodnost viceadmirála nezasloužila. Předtím, než začala velet Voyageru a bezpečně jej z kvadrantu Delta dostala zpátky domů, byla kapitánem už slušnou řádku let. Její složka byla bez chybičky. Od chvíle, co se Voyager navrátil ze své sedmileté cesty, uplynulo už dva a půl roku, ale on stále nemohl uvěřit tomu, s jakou ochotou Kathryn po návratu na Zemi přijala povýšení.

Samozřejmě, že by nevypadalo dobře, kdyby nabídku od velení Hvězdné flotily odmítla. A jestli se historie časové linky, z níž pocházela „admirál Janewayová“, která se objevila na Voyageru, aby svému mladšímu já pomohla vrátit se domů, podobá té jejich, znamená to, že Kathryn bude v kariéře pravidelně postupovat dál.

Když se potkali, stala se jeho kapitánem, a zůstala jím po prvních sedm let společného života. Technicky vzato byl sice také kapitánem, ale poté, co v první bitvě s Kazony obětoval makistické plavidlo, aby zachránil Voyager, rozhodl se přijmout její nabídku na pozici prvního důstojníka. Stále si živě vybavoval, jak tenkrát stála na můstku. Hlavu držela pevně zdviženou, ale srdce jí muselo pukat, když se tenkrát během chvíle musela rozhodnout, že zničí vesmírnou stanici, která je přenesla do Delta kvadrantu a která představovala jedinou naději, že se v nejbližší době vrátí domů. Když praporčíku Kimovi konečně přikázala, aby na stanici vypálil trikobaltové nálože, B’Elanna Torresová zuřila. Chtěla po ní, aby obhájila, že rozhodla za ně za všechny. I Chakotaye samotného tenkrát překvapilo, jak rychle našel na rtech odpověď.

„Ona je tady kapitán,“ prohlásil. A od té chvíle bylo všechno jasné.

Dodnes pro něj nebylo snadné nevidět v ní člověka, který je nejpřesvědčivější i nejinspirativnější jenom na jednom jediném místě: v kapitánském křesle lodi Hvězdné flotily. Jako kapitánka si vydobyla jeho respekt a oddanost. Ale jen těžko by na jejich společné cestě hledal přesný okamžik, kdy si získala i jeho srdce.

Ale to, co se stalo, už se nedalo odestát. Deset let spolu zkoumali a objevovali, na bitevních polích slavili úspěchy i těžce prohrávali, a navrch ty únavné důstojnické povinnosti, ale on o své oddanosti nikdy nezapochyboval. Konečně, tuto noc, nadešel čas stvrdit jejich svazek pevněji, než osud až doposud dovolil.

Dříve by ho snad taková vyhlídka docela znervóznila. Ale když si teď představoval, že bude s Kathryn kráčet bok po boku vstříc společné budoucnosti, cítil jenom klid a uvolnění. Bylo to tak snadné. Bylo to tak správné. Musel to být jejich osud.

To jediné, co ho trápilo, byla skutečnost, že Kathryn už má více než hodinové zpoždění. Uklidňoval se, že se asi v důsledku borgského útoku na dlouhé hodiny i se zbytkem admirality zdržela v práci. Od chvíle, kdy po výpravě do mlhoviny Yaris v hlubokém vesmíru konečně dostala povolení ke vletu do Sluneční soustavy, s ní ještě nemluvil, ačkoli v to doufal. Podle kusých hlášení, která zaslechl, byl přístup do soustavy omezen poté, co byl zaznamenán masivní krychlový objekt. Provoz v blízkosti Země se teprve postupně začínal vracet do normálu.

Na téhle večeři se dohodli už téměř před rokem. Kathryn mu schůzku připomněla ani ne před třemi týdny, jako by na ni snad mohl zapomenout. S provokativním podtónem mu vylíčila, jak krutý osud by ho očekával, kdyby ji snad chtěl pustit k vodě. Byl si vědom faktu, že má v mezidobí ještě jednu tajnou misi, ale teď už je určitě zpátky. Chakotay vůbec nepochyboval, že ať už je právě teď kdekoli, ve skutečnosti chce být jen tady, s ním, a že dorazí, jakmile to jen bude možné.

Na prázdné místo naproti sobě položil dárek, který jí chtěl věnovat už dávno.

Poprvé jí ho dával téměř před pěti lety, když mezi nimi došlo k poněkud ponižujícímu nedorozumění. I to ale nakonec posloužilo jako katalyzátor. Konečně si dokázali povědět, jak hluboké city k sobě navzájem chovají. Shodli se také, že mají své povinnosti, kvůli kterým je třeba city odložit až do doby, kdy se Voyager bezpečně vrátí zpátky do Alfa kvadrantu. Chakotay ani nevěděl, jak dokázal odložit to, co ke Kathryn cítil. Podařilo se mu navázat jiné romantické vztahy, i když jenom tak napůl, a přežíval hlavně díky naději, že jednoho dne bude sedět právě tady, v Benátkách, kde sedí dnes večer, konečně připravený vrátit jí dar, který napoprvé nemohla přijmout.

Bylo to kulaté zrcadlo. Rám byl vykládaný vyleštěnými kameny, které Voyager sesbíral na planetách, jež navštívili po celé cestě Delta kvadrantem. Na zadní stranu zrcadla vyryl Chakotay nápis Když pochybuješ, podívej se sem.

Snažil se nepodlehnout rostoucí netrpělivosti, a tak zrcadlo o kousíček posunul a upravil na něm stříbrnou stuhu. Nebylo proč ho balit. Kathryn by ho poznala tak jako tak. Jak si se stuhou hrál, podařilo se mu ji posunout, takže teď musel zrcadlo zvednout a navrátit ho do bezchybného stavu, ve kterém dosud bylo.

Samozřejmě, že v tu chvíli za sebou zaslechl lehké kroky. Kdyby Kathryn přijela od transportní stanice, přišla by z jižní strany restaurace. Chakotay s tím počítal, takže si ze všech stolů vybral takový, aby z něj byl jednak skvělý výhled na vzrušující benátskou scenerii a zároveň aby snadno zachytil, že Kathryn přichází.

Cítil neočekávaný příval adrenalinu. Dál zápolil se stuhou. Nakonec se rozhodl, že ji prostě stáhne, bez okolků vstal a otočil se ke Kathryn, aby ji přivítal. Vzácný dar držel v napřažených rukách.

Ve vzdáleném koutě své mysli zaznamenal, že zatímco se zvedá, kroky zpomalují. Než se stačil napřímit, příchozí se zastavil úplně. Přemýšlel, proč si připadá ještě nervóznější. Možná jí zkazí překvapení, které si pro svůj příchod nachystala. Ale už byl skoro otočený, a tak bylo pozdě se rozmyslet.

Konečně před sebou v měkkém měsíčním světle spatřil siluetu příchozího. I když byl skrytý ve stínech, bylo mu okamžitě jasné, že to není Kathryn.

„Dobrý večer, kapitáne,“ oslovil jej tichý, hluboký mužský hlas.

Strach, který jím projel, se podobal ledovému ostří. Muž přišel o kousek blíž, právě o tolik, aby si Chakotay v tlumeném osvětlení restaurace dokázal spojit jeho hlas, který už poznával, s konkrétní tváří.

„Ahoj, Marku,“ protlačil Chakotay hrůzou staženým hrdlem.

„Mrzí mě, že…“ začal Mark, ale náhle nedokázal najít správná slova.

Ani nemusel nic říkat. Oči měl vyčerpané, jakoby vyplašené, jako mívají lidé, jejichž nejhorší noční můry se právě rozhodly, že je teď budou hezkou řádku dní pronásledovat i ve dne.

„Kathryn mi před několika týdny řekla, že tu s tebou má domluvenou schůzku,“ pronesl nakonec Mark, jako by se mu chtěl omluvit. „Snažil jsem se s tebou spojit už ve chvíli, kdy se Voyager vrátil, ale bylo to všechno trochu… no, vždyť to jistě sám víš. Slíbil jsem Gretchen, že budu…“

Chakotay mu podal roztřesenou ruku, aby ho přinutil mlčet. Před lety byla Kathryn Janewayová s Markem Johnsonem zasnoubená. Poté, co se Voyager ztratil v Delta kvadrantu a členové posádky byli prohlášeni za mrtvé, si vzal někoho jiného. Když se na Zemi konečně doslechli, že posádka Voyageru je ve skutečnosti naživu a stále míří domů, Mark jí upřímně vypověděl, co se stalo, a oba se vrátili k dlouholetému přátelskému vztahu, který spolu udržovali dávno před zásnubami. Když byla Kathryn mimo službu, volný čas často a ráda trávila s Markem, jeho ženou a jejich malým synkem Kevinem. Bylo na čase se zeptat, proč tu teď Mark stojí místo Kathryn.

Musel se zeptat. Ale nemohl.

Ani Mark ze sebe nedokázal vypravit jediné další slovo.

Nakonec se Chakotay zeptal tak tiše, že ho skoro nebylo slyšet: „Ona nepřijde, viď?“

Mark na okamžik ztuhl, jako kdyby si uvědomoval, že když teď udělá jediný další pohyb, celá příšerná pravda, která ho uvnitř tíží, se v sekundě stane skutečností.

Ale už byla skutečná.

Doteď se Chakotay nechal unášet krásou místa, na kterém se měli sejít, a napjatým očekáváním jejího příchodu. Ale jak minuty ubíhaly a Kathryn se neobjevovala, hlodaly v něm silnější a silnější pochybnosti. Stačilo, aby jen zahlédl výraz na Markově tváři, a z pochybností se stal zcela jednoznačný pocit. Zachvátila ho hrůza.

I když si to tvrdohlavě odmítal přiznat, v srdci s určitostí věděl, že existuje jen jediná věc, která by mohla Kathryn zabránit, aby za ním dnes v noci nepřišla včas.

Mark konečně nepatrně zavrtěl hlavou a v očích se mu zatřpytily slzy.

Chakotay cítil, jak v něm něco hluboko uvnitř začíná křičet. Ale ještě to dokázal držet na uzdě a nevidět celou pravdu, kterou sice znal, ale nemohl si ji připustit.

„Řekni jenom, že není mrtvá,“ přikázal kategoricky. Nemohl doufat v mnoho, ale stačilo i málo, aby to odvrátilo tu nejhorší, nejtvrdší ránu, která mohla dopadnout.

Mark se zprudka nadechl a přinutil se uklidnit.

„Je,“ odvětil a bezúspěšně se pokoušel zůstat vyrovnaný.

Pak už Chakotay uslyšel jen rozbité sklo, jak zrcadlo, které držel v ruce, dopadlo na pouliční dláždění.

ZÁŘÍ 2378

Kapitola první

Nejsi v bezpečí, ani ty, ani Kuvah’magh.

B’Elanna Torresová už celé týdny nedokázala myslet skoro na nic jiného.

Varování jí poslali anonymně, v rychlosti vytištěnou zprávu někdo podstrčil pod těžkými dřevěnými dveřmi do osobní cely v klášteře Boreth. Posledních osm měsíců tu studovala starodávné klingonské svitky, aby zjistila všechno, co jen bude možné, o tom, co osud zamýšlí s její milovanou dcerou Miral.

Na Boreth přišla proto, aby našla svou matku. I když se setkaly jenom na chvíli, B’Elanně to pomáhalo najít cestu ke svým klingonským předkům, jejichž odkazu se po většinu života snažila s velkým úsilím vyhnout. Když měla setkání za sebou, Tom, její manžel, jí navrhl, aby se podívali podrobněji i do historie její klingonské rodiny. Bylo třeba se jednou provždy zbavit znepokojivé myšlenky, že by snad jejich dcera mohla být Kuvah’magh, spasitelka Klingonů.

B’Elanna zprvu chtěla jen vyhovět Tomovi. Stále ještě musel najít místo na některé lodi Hvězdné flotily, kde mu to bude vyhovovat, a tohle vypadalo jako vcelku neškodné rozptýlení. Ještě více ji lákalo, že to znamená kvanta času, který stráví jenom s ním a s jejich malou dcerou. Ve službách Hvězdné flotily byli sice šťastní, ale posledních sedm let se museli neustále srovnávat se skutečností, že každý den, který prožijí v kvadrantu Delta, může být jejich poslední. Hodiny, které trávili v kontemplacích v klidném ústraní na Borethu, jim daly i tolik potřebný čas na to, aby se věnovali svému vztahu.

Povinnosti je dohnaly až příliš brzy – admirál Janewayová si vyžádala Tomovu účast na diplomatické misi. Během těch několika týdnů předvedl skvělý výkon, takže si zasloužil právě tu práci v Hvězdné flotile, kterou jako jedinou rozhodně nemohl odmítnout. Pozici prvního důstojníka na Voyageru.

Bylo pro ni těžké, že nejsou spolu. Ale snášela by to daleko lépe, kdyby se pár týdnů po jeho odletu nezačala se vší vážností domnívat, že jejich dcera má s dávnými proroctvími o Kuvah’magh společného více, než by se kdy nadáli, že by bylo možné.

Když je tahle ošklivá myšlenka dohnala poprvé, bylo snadné přehlížet četné spojitosti mezi Miral a přislíbeným „spasitelem“. Voyager tenkrát narazil na staré klingonské plavidlo, na jehož palubě se nacházely stovky válečníků, jejichž rodiče a prarodiče kdysi dávno opustili Qo’noS právě proto, aby našli Kuvah’magh. Někteří z nich se domnívali, že Miral, i když se tenkrát ještě ani nestačila narodit, znamená konec jejich pátrání. A když díky své kříženecké krvi dokázala vyléčit právě tyto Klingony ze smrtelného virového onemocnění, nehret, kterým po cestě onemocněli, bylo těžké se s nimi dohadovat o tom, jestli Miral, přinejmenším podle posledních událostí, je nebo není „spasitelkou“.

Svitky, které dovedly Kohlarův lid až do kvadrantu Delta, představovaly mezi klingonskými proroctvími jen špičku ledovce. Před tisícovkou let je sepsal válečník jménem Amar. Na Borethu B’Elanna objevila svitky muže jménem Ghargh, klingonského askety, jehož spisy byly ještě o osm set let starší než sama Říše. Byl to Ghargh, kdo tvrdil, že Kuvah’magh bude „cestovatelka“. Když si B’Elanna jeho slova přečetla poprvé, začal jí po zádech běhat nepříjemný mráz. Navíc tvrdil, i když ne zcela přímo, že se objeví proto, aby vrátila vládu klingonským božstvům. To tvrzení bylo bezpochyby směšné, a to i přesto, že B’Elanna byla věřící. Klingoni totiž podle všeho svá božstva kdysi dávno vyvraždili, protože působila víc škody než užitku.

Ne že by se mezi spisy Amara a Ghargha nedalo najít pár známek shody, ale B’Elanna byla dost vzdálená představě, že by snad něco z toho měla brát vážně, a už vůbec to nehodlala vztahovat na svou dceru. Byli tu zřejmě ale i jiní, kterým nedělalo potíže podobný „skok víry“ provést, a B’Elanna nedokázala odhadnout, jak daleko jsou schopni zajít, aby se to, čemu věří, stalo skutečností.

Miral jí právě spala v náručí a pomalu, klidně oddechovala. Tom jí pomohl vyrobit provizorní postýlku ze stébel slámy a zvířecí kůže, což byly jediné materiály, kterých se zdálo být v klášteře dostatek, ale pro B’Elannu bylo těžší a těžší vůbec dát dítě z rukou. Tím spíše by ji nespustila z očí. A tak ve své cele nainstalovala soukromý komunikační systém. Jediná další stanice, která umožňovala spojení s vesmírem kolem, byla instalována v oddělené místnosti hluboko v útrobách kláštera, a obyvatelé Borethu do ní byli vpuštěni jen výjimečně. Tomův obličej by se měl na obrazovce objevit každou chvíli. Byli od sebe hodně daleko, ale přesto se od chvíle, co odjel, dokázali spojit alespoň jednou do týdne. Měla to pro ni být ta nejkrásnější chvíle z celého dne, jenomže ani teď se nedokázala uklidnit.

Ať ji varoval kdo chtěl, už celé týdny bojovala s obavou, že možná nemusel přehánět. A jí se po celé ty týdny dařilo udržet si za hovorů s Tomem jen matné povědomí, že se bojí, takže jí nemohl z tváře vyčíst ani jediný náznak nebezpečí. Až do chvíle, kdy si bude jistá, že už o těch prokletých proroctvích ví všechno, co se vědět dá, nehodlala Boreth opustit. Ale o soudnost ji to nepřipravilo. Kdyby se Tom o varování dozvěděl, okamžitě by si vzal dovolenou a obě by je odsud odtáhl, i kdyby na ni měl křičet, jen aby byly v bezpečí.

Lhala mu. Nesnášela to. Ale teď se jí zdálo, že je to nutné. Nakonec se ospravedlňovala ukázkovou racionalizací. Nemohla si přece být jistá, jak moc „soukromá“ jejich komunikace je. Kdyby se Tomovi svěřila se svými strachy, možná by o nich dala vědět i těm, kteří jí chtěli ublížit. A možná právě to měli v plánu. Prostě si takový risk nemohla dovolit.

Jen ještě týden. Možná dva.

Za tu dobu určitě stihne vyvrátit úvahy, které ji vedly k závěrům, že by Miral mohla být Kuvah’magh. A jakmile se jí to podaří, vrátí se na Zemi, možná se dokonce vrátí na Voyager, a Tom se o tom, co před ním skrývá, nemusí nikdy dozvědět.

Teorie to byla dobrá.

Konečně se objevil obličej muže, kterého milovala. Nakrátko střižené blonďaté vlasy, pronikavě modré oči a úsměv, který sliboval další skvělou rošťárnu.

Nasadila dobře nacvičený vážný výraz, ale srdce jí poskočilo.

„Tak jak se má dneska večer má malá spasitelka?“ zavrkal Tom.

B’Elanna se musela usmát. Když začal se svými něžnůstkami, všechny její strachy byly málem směšné.

„Dneska v noci nacvičuje novou dovednost,“ odpověděla vřele.

„A copak?“

„Spánek.“

„Aha,“ přikývl Tom s pochopením. „Říkal jsem si, kdy ji to napadne.“

„Je to pár nocí, co dala dokonce šest hodin v kuse,“ pokračovala.

Poslední dobou bylo nejjednodušší s ním mluvit jenom o neškodných tématech.

„To je asi rekord, co?“

„Mm-hm,“ přikývla B’Elanna. „Doufám, že ho dneska v noci překoná.“

„Nejsi z ní unavená?“ zeptal se Tom a v hlase mu zaznívala starost. B’Elanna věděla, že by nikdy nechtěl zpochybňovat skutečnost, že jeho žena si poradí se všemi nástrahami ve vesmíru. I pro poloklingonské ženy ale platilo, že mezi povýšeností a starostlivostí leží nebezpečně tenká hranice.

„Je trochu živější. Vsadila bych se, že každou chvíli začne chodit a s náma bude konec,“ odpověděla.

„Jak se má Kularg?“

„Upřímně řečeno by mě nikdy nenapadlo, že někdy v jedné větě použiji slova Klingon a zbožňovat zároveň, ale po pravdě, úplně se v ní vidí. Nemám páru, co hodlá dělat, až z Borethu odjedeme.“

Skoro to byla pravda, ale od chvíle, co dostala tu podivnou zprávu, už Kularga nikdy nenechávala s dítětem o samotě. Přesto si každý den dokázal najít rozumně znějící výmluvu, aby se u B’Elanny zastavil a ptal se po Miral. Ten prošedivělý starý muž se do ní úplně bezhlavě zamiloval. Vypadalo to, že nemít vlastní vnoučata je v jeho případě zločin proti přírodě.

„To je legrační, žes to zmínila,“ navázal Tom.

„Co?“ zeptala se.

„Kdy odjedeš z Borethu,“ odpověděl pokud možno nonšalantně.

B’Elannu zamrazilo, ale podařilo se jí udržet výraz pokerového hráče.

„Stalo se něco?“ zeptala se a nebyla si moc jistá, jestli chce raději slyšet odpověď „ano“ nebo „ne“.

„Ne, ne,“ zavrtěl rychle hlavou a jakoby unaveně si povzdechl. „To máma.“

„Je v pořádku?“

„Je na tom skvěle. Vlastně zrovna dokončila přípravy na párty. Na ranči, za tři týdny. Až to vypukne, budou tvoje obvyklé večírky na každoroční oslavu Dne Federace vypadat jako malé posezení s přáteli.“

„Co se slaví?“ uchechtla se B’Elanna. Tom byl očividně zahanbený.

„Moje povýšení na prvního důstojníka.“

„Povýšili tě už před dvěma měsíci,“ upozornila ho.

„Moji mámu znáš, ne?“ optal se. „Malá, blonďatá, a když přijde na synáčka, ještě mnohem urputnější než horta v říji.“

To všechno věděla až příliš dobře. Julia Parisová byla opravdu úkaz. Ta útlá žena v sobě ukrývala podivuhodnou sílu. B’Elanna se vždycky obávala chvíle, kdy ji Tom představí svému otci, slavnému admirálovi Owenu Parisovi, ale noví příbuzní ji příjemně překvapili. Zjistila také, že Tom má své odhodlání a vytrvalost hraničící s tvrdohlavostí spíše po matce.

„A navíc, jenom vybrat datum trvalo aspoň osm týdnů, vzhledem k tomu, že pozvala asi půlku kvadrantu. Všichni mají plný diář a tak dále,“ dodal Tom, a bylo jasné, že jenom při tom pomyšlení by se nejraději propadl.

„Zní to teda dost příšerně.“ Musela se ušklíbnout, když viděla, jak se ošívá.

„Jo,“ přikývl, „a samozřejmě je skálopevně přesvědčená, že když se všem kamarádům nepředvede i snacha s vnučkou, bude to katastrofa.“

Jo, to se dalo čekat.

„Tome,“ vzdychla B’Elanna.

„Ještě je dost času, abyste si s Miral chytily rychlý transport. A já ti slibuju, že jakmile bude po té slávě, sám tě dovezu zpátky na Boreth, jestli teda chceš.“

Svým způsobem to bylo přesně to, co si přála.

A možná už tu ani není nic, co bych ještě mohla zjistit.

„Mám se připravit na něco jako ‘odpor je marný’?“ zavtipkovala.

„Když to tak zmiňuješ – je trochu děsivá představa, co by se asi stalo z Borgů, kdyby se do Společenství přidala osobnost mojí matky,“ přemítal.

V duši se jí svářely neočekávaná úleva s pochybnostmi. Něco jí říkalo, že ať už se proti ní a Miral sbírají jakékoli síly, večírek je rozhodně nemůže odradit. A taky si nemohla být jistá, že jim nezahraje rovnou do karet, pokud odjede.

Na druhou stranu, sama byla sice silná, ale když byla s Tomem, byla řádově silnější. Chyběl jí. Ne, víc než to: potřebovala ho.

„Tak to ji asi nemůžeme zklamat, co myslíš?“ odpověděla.

Oči se mu rozzářily vděčností a láskou, takže ani nemusel odpovídat.

„Co říkala?“

Když si Tom uvědomil, že zatímco mluví s B’Elannou, admirál číhá u dveří, byl rád, že sedí zády k němu, takže otec nemůže vidět, jak reflexivně protočil oči.

Nemohl mu to vyčítat. Když Tom otce po letech znovu uviděl, už byl starší a ženatý, což mělo jisté výhody. A skutečnost, že věci, které by ho dříve naprosto rozhazovaly a vytáčely k nepříčetnosti, se mu teď zdály zcela pochopitelné a snadno odpustitelné, patřila mezi ně.

Owen je nechtěl špehovat. Tom sám až příliš dobře věděl, že pokud by se otec objevil v matčině blízkosti a nepodal jí zprávu, že snacha s vnučkou jsou už na cestě na Zemi, jeho život by se proměnil v peklo. Něco takového by nepřál ani nepříteli, natožpak vlastnímu otci, který si od chvíle, co se Voyager vrátil domů, vydobyl jeho upřímnou lásku a respekt.

„Proč se mě vlastně ptáš?“ zeptal se dobrosrdečně, vypnul komunikační panel a otočil se k otci. Vyhlížel spokojeně. „Stejně jsi celou dobu poslouchal, ne?“

Vlastně ho těšilo sledovat, jak otec marně pátrá po přijatelné omluvě.

Kdyby chtěl spočítat, kolikrát se tahle scénka odehrála v opačném gardu, nedopočítal by se. Ale také otci nechtěl působit zbytečný stres. Už mu ho za celé ty roky způsobil více, než bylo zdrávo.

Za ty roky, které byly naštěstí pryč.

„Nic se neděje, tati,“ usmál se konečně. „Přijedou. Tak běž říct mámě, ať zalarmuje Federační zpravodajskou službu.“

Owenovi se ulevilo. Krátce přikývl, ale ani se nepohnul. Zřejmě moc nespěchal, aby se o tyhle dobré zprávy podělil.

Tom chvilku počkal a pak se zeptal: „Chceš snad ještě něco?“

Otec k němu udělal pár kroků a pak odpověděl tak bezelstně, jak jen dokázal: „Říkala něco o tom, jak dlouho se zdrží?“

Bylo poctivé si přiznat, že Owen Paris není jediný, koho tahle otázka opravdu trápí.

Tom věděl, že nemá smysl na B’Elannu tlačit. Když přišlo na citlivá témata, k řešení se vždycky dospívalo jen po malých krůčcích, a to obvykle podle rozvrhu, který stanovovala ona. Za obrovský úspěch považoval i její souhlas, že Boreth vůbec opustí. Otázku, jak dlouho se hodlá zdržet, bude radno položit až ve chvíli, až si snad bude v bezpečí domova užívat vzácné chvíle odpočinku.

„Opravdu nebylo kdy to probrat,“ odpověděl Tom a sledoval, jak kolečka v otcově hlavě bryskně přeřazují na vyšší rychlost.

Owen přikývl a začal přecházet po místnosti. Pak se zastavil a vytáhl se do výše. Tento rituál obvykle řádně provedl vždy, když měl na srdci něco vážného. Že se blíží další z jeho proslovů, bylo Tomovi jasné na první pohled.

„Věc se má tak, synu,“ začal, „a prosím tě, abys mě upozornil, kdybych snad chtěl překročit své kompetence…“ dodal.

Tom velkoryse přikývl a bez úspěchu se pokoušel skrýt úšklebek, který mu křivil rty. Někdy sám nemohl uvěřit, jak dobře teď svého otce zná.

„Když jsme s matkou zjistili, že jsi naživu, oběma se nám velice ulevilo. Dlouho jsme byli připraveni, no, na nejhorší. A když ses vrátil, i s B’Elannou a Miral, bylo to pro nás skoro neuvěřitelné. Jistě, oba jste mladí a nadšení službou pro Hvězdnou flotilu, to je samozřejmě skvělé. Ale jestli něčeho v životě lituji, pak jen toho, že jsem si neudělal více času na rodinu, hlavně když jste se sestrou byli ještě děti.“

Někdy v minulosti by se mu Tom za takovou řeč krutě pomstil. Ale z mladého a nejistého kluka, který od své rodiny i od svých selhání utekl tak daleko, jak jen to šlo, se už stal vyrovnaný muž. Jestliže by kdysi Owena obviňoval i z horších věcí, než bylo zanedbávání, které otec sám přiznával, nyní mu chtěl nabídnout jen útěchu.

„Rozumím,“ přerušil ho rychle, „rozumím lépe než kdy dřív. Je těžké udržovat rovnováhu mezi rodinou a kariérou. Nikdy se to nepodaří úplně.“

Owen přikývl. Tiše přijal odpuštění, které mu syn nabízel.

„Nechci, abys toho někdy litoval stejně jako já,“ pokračoval nakonec. „Jistě, chápu, že B’Elanna potřebuje poznat, odkud pochází, a samozřejmě je tvou povinností ji podpořit. Ale nemáš dojem, že by ve svých studiích nebo výzkumu nebo co že to na tom klingonském podivném světě vlastně provádí, mohla pokračovat trochu blíž? Než se nadějete, bude Miral chodit a mluvit a…“ Owen zmlkl, jako by sám nedokázal vyjádřit zázrak, který se odehrává, když děti rostou, nebo jaké to je být poprvé dědečkem. Nakonec uzavřel prostě: „Zkrátka nechci, abys o to přišel.“

Tom se zvedl z křesla a zpříma pohlédl na otce.

„Rozhodně nehodlám o nic přijít, tati,“ ujistil ho. Owen se pousmál a v očích mu potměšile zablesklo.

Byl to přesně ten výraz, který Tom, jakožto jeho syn, dokázal dotáhnout k dokonalosti.

„Souhlasíš tedy, že až se B’Elanna s Miral vrátí, zkusíme vymyslet, jak je tady zdržet na poněkud delší dobu?“ zeptal se.

Tom k němu natáhl pravici. Owen jí pevně potřásl.

„Naprosto,“ odpověděl.

„To je slovo muže,“ a Owen syna přátelsky poplácal po rameni.

Bylo zřejmé, že už má všechno, co potřebuje, aby se mohl znovu postavit své ženě. Byl už málem ze dveří, když si Tom najednou vzpomněl, že když se před pár hodinami hlásil na Zemi, aby si vybral dovolenou, chtěl se otce na něco zeptat.

„Tati… znáš kapitána Edenovou?“

Zdálo se, že musí zapátrat v paměti. „Je součástí projektu Uzavřený kruh, nebo ne?“

Tom přikývl. „Chce se se mnou sejít. Jenom jsem si říkal, jestli bys neměl tušení, o co asi jde.“

Oba věděli, že Uzavřený kruh je zvláštní skupina, kterou vytvořilo velení Hvězdné flotily. Měli Voyager poté, co se vrátil z kvadrantu Delta, zanalyzovat do posledního šroubku. Už to ale bylo devět měsíců, Voyager byl jako nový a zpátky ve službě, takže bylo divné, že projekt nikdo neukončil. A že Edenová dál pátrá po nových informacích.

„Upřímně, nevím,“ odpověděl Owen. „O Edenové se říká, že je, co se týče výzkumů a hlášení, dost důkladná. Ani se nenaděješ a z těch analýz ti jde hlava kolem. Asi se ještě snaží doplnit do skládačky nějaký ten dílek,“ usoudil nakonec.

„Jo, asi jo.“

„Kdy se u ní hlásíš?“

„Zítra ráno, hned za svítání.“

„Ale na večeři zítra přijdeš?“

Tom zvedl oči v sloup. Ani se moc nesnažil to skrýt.

„Ano, tati,“ odpověděl s předstíranou netrpělivostí.

„Neříkejte mi ‘Ano, tati,’ nadporučíku,“ štěkl Owen. Tom se na okamžik napřímil, připraven na další admirálův rozkaz.

Cestou do kuchyně se oba od srdce smáli, aby i Julia Parisová věděla, že za chvíli už bude celý svět v pořádku.

Kapitola druhá

Kapitánka Afsarah Edenová byla ranní ptáče. Její exmanžel, admirál Willem Batiste, ji naopak opakovaně obviňoval, že je nevyléčitelná sova, ale pravda byla jinde. Zkrátka to vypadalo, že nepotřebuje spát tolik jako lidé kolem ní. Často pracovala dlouho do noci a prala se s otázkami, které si zrovna vzala do hlavy, načež si dopřála tři čtyři hodinky spánku a brzy ráno vstala, aby se pustila do další položky.

Posledních devět měsíců řešila U.S.S. Voyager – šlo o loď i o posádku a další statisíce detailů, které se o jejich sedmileté cestě kvadrantem Delta daly vypátrat.

Nejprve se pustila do podrobné analýzy veškerých „modifikací“ systému Voyageru, které byly v době, kdy loď nemohli opravovat vyhrazení technici Flotily, provedeny. Nejzajímavější jí logicky připadal ablační štít kolem trupu a transfázová torpéda. Ta jim darovala, či, jak tvrdili na Oddělení časového vyšetřování, nakazila je jimi budoucí admirál Janewayová, aby přežili poslední střet s Borgy a mohli doletět domů. Okamžitě je odstranili. Byla velice efektivní a mohla pro Flotilu představovat velkou taktickou výhodu, ale s podobnou pokročilou technologií bylo vždy potřeba zacházet s krajní opatrností, o problémech s časovou osou nemluvě.

Ale byly provedeny i další úpravy, třeba zařízení na čištění dilithia, které navrhla šéfinženýrka B’Elanna Torresová, nebo samoopravný systém obvodů, který jim poskytla Sedmá z devíti, bývalý Borg, kterému kapitán Janewayová jako zázrakem dokázala vrátit pochopení pro individuální existenci. To si zasloužilo bližší zkoumání. I když technologie vznikly z čiré nutnosti, byly opravdu objevné. Výzkumná plavidla třídy Intrepid nebyla původně navržena s ohledem na nároky, které na lodě kladly dlouhodobé mise. Edenová ale okamžitě poznala, že inovace z Voyageru půjdou bezpečně používat i na ostatních plavidlech Hvězdné flotily, která byla na dlouhé výpravy určená.

S admirálem Kennethem Montgomerym, který měl projekt Uzavřený kruh na starosti, se o tom dohadovala už celé měsíce. Už na začátku sice rozhodli, že než se Voyager vrátí do aktivní služby, upraví ho opět podle standardů třídy Intrepid, doufala ale, že Montgomeryho konečně přesvědčí a že se velká část modifikací z těch, které mu navrhuje, brzy stane standardní součástí plavidel Hvězdné flotily, Voyager nevyjímaje.

Když jí před několika týdny oznámil, že už nemá na starosti zkoumání technických úprav Voyageru, ale má se místo toho pustit přímo do analýzy všech vědeckých i kulturních poznatků, které v Delta kvadrantu nastřádali, bylo to jako blesk z čistého nebe. Edenová si nebyla moc jistá, že to měla být odměna za odvedenou práci. Osobně měla podezření, že už je Montgomery jejím neustálým naléháním unavený. Možná se ji jen snažil zaměstnat po dobu, kdy čekali na oficiální vyjádření Hvězdné flotily.

Jenomže když se pustila do práce a prošla hlášení, která se objevů v Delta kvadrantu týkala, včetně osobních záznamů a přepisů ze schůzí, uvědomila si, že práce, kterou doposud v rámci projektu odvedli, by se dala označit v nejlepším případě za odbytou.

Rozhovory s kapitánem Janewayovou, které by podle Edenové měly zabrat nejméně celý týden, se smrskly na ubohou půlhodinku. A se zbytkem velení to nebylo o nic lepší. Sedmá z devíti dostala patnáct minut, což bylo podle Edenové na hraně trestného činu nedbalosti. Ta žena bezpochyby patřila k nejzajímavějším bytostem, které toho času ve Federaci žily, a měla pro ně nedocenitelnou hodnotu.

„Oficiální“ zdůvodnění znělo, že pouze chtějí přivítat hrdiny doma. V podstatě odmítli odvést řádnou práci, aby uhasili bezprostředně naléhavější problém. Když se Voyager nečekaně vrátil, všichni ještě měli v živé paměti válku s Dominionem. Pozornost Flotily se zaměřovala především na nápravu škod, které utrpěli. Skoro to vypadalo, jako kdyby si pomazané hlavy usmyslely, že je především potřeba všechny, občany Federace i ostatní, ujistit, že vítězství nad měňavci, které jim mělo zajistit dominantní postavení v celé Galaxii, je nestálo příliš. Představovali si, že nejlépe toho lze dosáhnout, pokud se stavy funkčních plavidel vrátí na předválečná čísla. A Voyager byl prostě položkou na seznamu.

Edenová chápala, jak moc důležitá někdy kvantita je. Hlavně, když právě ceníte zuby na nepřátele. Ale pokud měla mluvit za sebe, jednoznačně byla fanoušek kvality. Chápala to tak, že Voyager přivezl ze své cesty hromady úžasných informací. Stačilo je pořádně zanalyzovat a využít ve stávajících systémech. Tak by Federace získala taktickou převahu a další konflikt s některým z druhů, které se doposud nenaučily soužití s ostatními v míru, by mohl proběhnout rychleji a bez větších ztrát.

Válka s Dominionem je vyčerpala. Flotila se snažila udržet síly v Gama kvadrantu a zcelit své obrovské, ale rozdrobené území v kvadrantu Alfa. Nikdy v historii neutrpěli takové ztráty. Chápala, proč velení rozhodlo tak, jak rozhodlo. Jednoduše s nimi nesouhlasila, protože nevěřila, že další konflikt se nejlépe vyřeší tím, že teď postaví co nejvíce lodí.

Už věděla, že v záznamech Voyageru neobjeví žádnou superzbraň. Ale objevy té lodi za to stály. Třeba ta civilizace, která uměla ohnout časoprostor tak, že letěla rychlostí, ve srovnání s níž vypadal warp jako první batolecí krůčky. Kvantový proudový pohon. Transwarp. A to ani nemusela zahrnout fakt, že objevili úplně nové dimenze, označované jako tekutý prostor. A i kdyby se zaměřili jenom na informace, které zjistili o Borzích, mohlo by to do budoucna stačit.

Uzavřený kruh byl určitě krok správným směrem, jenomže na něm pracovalo málo lidí. Edenová nehodlala promarnit příležitost, kterou pro ně dobrodružství posádky Voyageru představovalo.

Jako první zažádala o další sérii schůzek se všemi členy posádky, kteří jim mohou něco přinést. Žádosti bylo vyhověno s jedinou podmínkou: schůze nesměly kolidovat s úkoly členů posádky. Admirál Montgomery jí osobně slíbil, že loď i lidi udrží relativně blízko Země, aby jí usnadnil práci, a zatím se mu to docela dařilo.

Napjatě čekala na svou první „oběť“, kterou byl nadporučík Thomas Eugene Paris.

Tomovi se do kapitánčiny kanceláře podařilo dorazit s několikaminutovým předstihem, navzdory hromadě jídla, kterou mu matka naservírovala k snídani a kterou ho nutila před cestou spořádat. Věděl, že si chce jen vynahradit ty roky, co byl pryč. Jenomže v Delta kvadrantu taky nabral pár kilo navíc a teď, když měl za sebou ty nejhorší stresy, se chtěl rychle dostat do formy. Něco zvládl už na Borethu, kde si překvapivě oblíbil živý gagh, ale jinak ho klingonská kuchyně příliš nezaujala. Než nastoupil do služby, byl zpátky na hodnotách, které míval v době studia. Matku sice miloval, ale co se váhy týče, nehodlal ustupovat.

Kapitánce Edenové asistovala drobná delťanská dívka. Od chvíle, kdy si konečně vzal B’Elannu, se po ženách díval spíše ze zvyku, ale delťanské feromony udělaly svoje.

Byl rád, když ho pár minut po příchodu konečně pustili do kanceláře.

„Dobré ráno, pane Parisi,“ přivítala jej kapitánka a hned k němu napřahovala ruku. Byla to vysoká žena s čokoládovou pokožkou a obrovskýma černýma očima, ostříhaná téměř dohola. Podle toho, jak vypadala, jí nemohlo být moc přes třicet. Tom si o ní ale zjistil, co mohl, a tak věděl, že ve skutečnosti je jí spíš kolem padesátky.

„Posaďte se, udělejte si pohodlí,“ usmála se Edenová a mávla rukou ke křeslům u konferenčního stolku. Měla krásný výhled na sanfranciský přístav.

„Děkuji, madam,“ přikývl Tom.

„Prosím vás,“ zvedla opatrně ruku. „Raději mi říkejte kapitáne.“

„Jistě, kapitáne,“ odpověděl poslušně Tom a uvažoval, kolik dalších žen ve velení nemá rádo tohle oficiální oslovení.

Edenová se s paddem v ruce usadila do jediného nízkého křesílka u stolku. Sám měl co dělat, aby ho nepozřel obrovský gauč, který působil, jako by jeho jediným účelem bylo uspat kohokoli, kdo si do něj sedne.

„Vím, že nemáte moc času, tak se do toho rovnou pustíme,“ přeřadila na věcný tón.

„Děkuji, kapitáne,“ odpověděl a uvažoval, jestli ví, že se na Voyager vrací až za celých pět dní. Čím dřív ho uvolní, tím dřív ho matka začne uhánět, aby se pustil do úmorných příprav oslavy. Ale možná si jen tak vyrazí do Marseilles, jestli bude čas.

Po krátké odmlce to nevydržel a promluvil: „Víte, kapitáne, já vlastně nemám představu, o čem si přejete hovořit.“

Krátce vzhlédla.

„Myslela jsem, že je to ze zprávy, kterou jste obdržel, dostatečně jasné.“

„No… asi ne,“ pokrčil rameny.

„Ještě jednou se omlouvám,“ odpověděla. „Mám novou asistentku, Tamarras.“

„To je v pořádku, kapitáne,“ ujistil ji. „Jak vám mohu pomoci?“

„No,“ odkašlala si. „Nejlepší bude, když začneme úplně od začátku.“

„Od začátku čeho?“

„Od chvíle, kdy jste se ocitli v Delta kvadrantu. Vaše první sezení podle rozkazů Hvězdné flotily bylo poněkud…“ chvíli uvažovala, než dokončila: „… stručné. Ráda bych to udělala pořádně.“

„Aha,“ odpověděl váhavě Tom.

„Podle lodního deníku jste po cestě utrpěli drobná zranění, a když jste se probrali z bezvědomí, na můstku panoval chaos. Co vás napadlo jako první, když jste se v Delta kvadrantu ocitl?“

Že jsme totálně v prdeli, napadlo Toma, ale udržel se a neřekl to nahlas.

„No,“ začal a také si odkašlal. „Už je to pár let.“ Pokoušel se najít odpověď, která bude nejen jednoznačná, ale i vhodná.

„Nespěchejte,“ povzbudila ho.

Tom si hluboce povzdechl. Vypadalo to, že nemá štěstí ani s mámou, ani s Marseilles. Zřejmě to bude docela nadlouho.

B’Elanna nemohla uvěřit vlastním uším.

Přišla do císařovy přijímací síně s tím, že celou záležitost vyřídí rychle. I když protestovala, co mohla, zakázali jí ke Kahlessovi vzít dítě. Kularg byl štěstím bez sebe, že může Miral pohlídat, ale B’Elanně se s každou ubíhající sekundou dělalo hůř a hůř.

Vyběhla z dětského pokoje, nahoru po točitém schodišti, které oddělovalo obytnou část a Velkou síň, rovnou do předsálí za císařským sálem. Překvapilo ji, že na ni nečeká sám Kahless, ale jeden z jeho osobních strážců, komandérka Logt.

Byla to právě Logt, kdo ji na Boreth původně pozval. Nebyla větší než průměrné klingonské ženy, přesto ale uměla zapůsobit tak silným dojmem jako málokdo, koho kdy B’Elanna potkala. Vyzařovala klid, kterého válečníci nebývali schopni. Bývali rtuťovití, připravení vyrazit při sebemenším podnětu. Logt byla jiná. Ale ani o její síle B’Elanna nepochybovala. Konečně sama skutečnost, že patřila k císařovým osobním strážcům, mluvila za všechno. Jediné, čím si B’Elanna nebyla jistá bylo, jaký spolu vlastně mají vztah. Občas se zdálo, že se jí snaží upřímně pomoci, ale po většinu času byly její činy stejně neproniknutelné jako její pocity.

A tak to bylo i teď.

B’Elanna ve stručnosti přednesla svoji žádost. Chtěla Boreth na čas opustit, z rodinných důvodů, a za pár týdnů se vrátit. Logt si ji tiše vyslechla.

Nemohla uvěřit, když jí okamžitě odpověděla:

„Ne.“

„Co prosím?“ štěkla B’Elanna.

„Můžeš odejít, B’Elanno Torresová,“ pomalu, blahosklonně artikulovala Logt své svolení, „a můžeš si odvézt i Miral. Ale pokud tak nyní učiníš, nesmíš se vrátit zpět.“

„Proč ne?“

„Na Boreth smějí vkročit jen ti, jejichž motivy jsou čisté,“ odvětila Logt klidně.

„A proč si myslíš, že moje čisté nejsou?“ otázala se uraženě.

„Rodinné důvody?“ Ironie byla jasně patrná.

Kdyby B’Elanna málem nepukla zlostí, musela by uznat, že ji Logt dostala.

Snažila se uvažovat tak racionálně, jak jen toho v tu chvíli byla schopná.

„Ani já ani Miral jsme se s rodinou neviděly po celé měsíce,“ odpověděla nakonec. „Chtějí po nás, abychom s nimi oslavily manželovo povýšení, a to je závazek, ať už tomu věříš, nebo ne.“

„O tvé oddanosti nepochybuji, B’Elanno,“ řekla Logt o něco mírněji. „Jen o tvých motivech.“

„O mých motivech?“ vykřikla B’Elanna. Logt lehce, jakoby pobaveně zkřivila ústa.

„Do tohoto kláštera ses dostala jen proto, že císaře zajímá tvá matka. Pobyt ti byl prodloužen, protože úmysl ponořit se do studia vlastní klingonské historie je ušlechtilý. Ale tady nejsi na dovolené. Poutníci nechodí na Boreth, jak se jim zachce. Jsi tu z císařovy milosti, a dotaz, zda smíš Boreth opustit jen proto, že tvá tchyně pořádá oslavu, lze jen sotva považovat za žádost.“

B’Elanna už pochopila, že s Logt se nikam nedostane. Rozhodla se pro změnu taktiky.

„Kde je císař?“ zeptala se.

„Do toho ti nic není.“

„Byl seznámen s mou žádostí?“ Logt varovně snížila hlas.

„Bude s ní seznámen,“ odvětila. „O jeho odpovědi ale nepochybuji, a byla bych nerada, kdybys zpochybňovala mé právo mluvit jeho jménem.“

B’Elanna zaťala ruce v pěst tak pevně, až si zaryla nehty do dlaní.

V mladších letech by si dokázala ulevit jedině tak, že by práskla do něčeho pěkně tvrdého. Ale díky kapitánovi Janewayové už se sebou dovedla nakládat lépe. I násilí má své místo. Tady a teď ale bude k ničemu.

Zhluboka, trhaně se nadechla.

Asi to tak bylo nejlepší. Chtěla si na Boreth nechat otevřené dveře. Ale ráno s Miral odletí, ať už jí to Logt dovolí, nebo ne.

Poraženě sklonila hlavu. Vtom zaslechla nezaměnitelný zvuk, jak do sebe narazily dvě čepele. Okamžitě se napřímila.

Očima se střetla s očima Logt a v jejich hlubinách spatřila stejný strach, který sevřel hruď i jí. Bez jediného slova vyběhly z místnosti.

Jak běžely dolů po schodech, doléhala k nim vřava silněji a silněji. K řinčení zbraní se přidal dětský řev.

Jsou u Miral!

Skokem vběhla do své cely a popadla bat’leth, který dostala od Kohlara. Byla to starodávná zbraň vyrobená podle slavného Kahlessova meče. Necvičila s ním tak často, jak by si představovala. Ale o tom teď nesměla přemýšlet.

Logt už stála v dětském pokoji s vytaseným mek’lethem. Kdyby neustoupila o krok vpravo, snad aby se přidala do boje, málem by do ní vrazila.

Zorientovala se během několika sekund. Kularg ležel nejblíž, v kaluži krve.

V hrudi měl zabodnutý qutluch a vypadalo to, že už odešel do Sto-vo-kor. Logt bojovala po boku tří mužů proti pěti válečnicím s bat’lethy. Za nimi stála šestá žena s Miral v náručí. B’Elanna se právě chystala přidat k Logt, když si uvědomila, že jeden z mužů je samotný císař Kahless.

Miral opět hlasitě vykřikla. Na vysvětlování bude čas později. Teď musí zachránit svou dceru.

Věděla velice dobře, jak krvežízniví Klingoni bývají, jakmile vypukne bitva. Netušila ale, jak velké soustředění si i ve vzteku dokáže zachovat, když se krvežíznivost spojí s mateřským instinktem.

Vyhnula se Logtině zbrani a vrhla se do boje. Válečnice naproti Logt zatím dokázala odrážet výpady, nepočítala ale s B’Elanniným bat’lethem. B’Elanna jí rozsekla břicho. S hlubokým zavrčením vytrhla zbraň a obrátila se k dalšímu útočníkovi. Miral byla na dosah ruky, dělila je jen jedna ozbrojená válečnice.

Bude s ní bojovat sama. Síly byly vyrovnané. Když zvedala zbraň, aby vykryla první úder, uvědomila si, že žena, která proti ní stojí, je nebezpečně silná a soustředěná. Nebyla o moc vyšší než ona, ale bojovala s taneční elegancí, jako by se smrtonosnou zbraní v ruce meditovala.

Ránu za ránou s lehkostí odvracela B’Elanniny údery. Ta brzy hekala vypětím, ale ani si toho nevšimla. Myslela jedině na Miral, vítězství bylo tak blízko.

Najednou postřehla zvláštní zvuk. Žena, držící Miral a chráněná řadou bojovnic, vytáhla od pasu disruptor a obrátila se ke stěně dětského pokoje. Několika výstřely vytvořila ve zdi malý otvor. Ještě několik výbojů a unikne i s Miral.

Ne, sakra, ne!

B’Elanna popadla bat’leth oběma rukama a držela si ho nad hlavou, aby vykryla vertikální úder. Pak čepel naklopila a vychýlila protivnici z rovnováhy. Otáčivým pohybem svou zbraň uvolnila, až jí bolestivě zakřupalo v zápěstích. Válečnice se zapotácela. Než se vzpamatovala, B’Elanna čepelí opsala půlkruh a plnou silou ji sekla přes obě nohy, přesně pod koleny.

Válečnice úder vydržela se ctí. Když padala, nevydala ani hlásku. Ale B’Elanna neměla čas o ní přemýšlet. Konečně se mohla vrhnout k Miral.

Ale než se jí podařilo překročit padlou bojovnici, Miral i se svou únoskyní zmizela v otvoru ve zdi.

B’Elanna prolétla otvorem na druhou stranu. Byla zmatená. Ocitla se v tmavé, prázdné chodbě. Miralin křik se rozléhal všude kolem a ona chvíli vůbec netušila, kterým směrem se má vydat. Během několika sekund se z otvoru ve zdi vynořila další postava. Byla to Logt. Komandérka na okamžik zaváhala a pak jí naznačila, aby se vydala nalevo, sama se plnou rychlostí rozběhla doprava.

B’Elanna běžela jako o život, bat’leth pevně v rukách. Teprve zhruba po dvou stovkách metrů si uvědomila, že běží na špatnou stranu. Rozběhla se nazpět, letěla jako pták.

Na konci chodby byly otevřené dveře, které vedly na pozemky kolem kláštera. Mrzlo. Asi po sto krocích už se brodila sněhem. Přímo před ní nehnutě stály čtyři postavy, Kahless, Logt a dva zbývající válečníci.

Když je B’Elanna dohnala, byla tak zadýchaná, že málem nedokázala promluvit.

„Kde?“ hekla zoufale.

Kahless se podíval na Logt a ta ostatní odvedla. Pak přešel k B’Elanně a pevně ji uchopil za ramena.

„Jsou pryč,“ řekl prostě. Chtěl po ní, aby přijala nepřijatelné. „Museli mít na orbitě loď. Viděli jsme, jak se transportují.“

B’Elanně se roztřásla kolena. Pak padla na zem a začala křičet jako zvíře. Její zoufalý vztek se sněžnou krajinou rozléhal na míle daleko.

Když všechno vykřičela, zbývaly jenom slzy. Horký proud ji dusil a oslepoval.

Kahless ji nakonec vytáhl na nohy a prudce jí zatřásl.

„B’Elanno Torresová, dcero Miral!“ zakřičel.

Krátce na něj pohlédla. Jeho obraz byl rozmazaný slzami, které se jí nepřestávaly valit z očí.

Upřímně řečeno, B’Elanna o císaři moc často nepřemýšlela. Kahless byl postavou z legend, skoro jako nějaký polobůh. Ale teď, když stála vedle klonu stvořeného z Kahlessovy krve, se vzpomínkami na každou událost a každé slovo dávno mrtvého muže, instinktivně pochopila, kde se síla jeho bytosti bere. Rozuměla jí, protože svým způsobem se na okamžik stala i její součástí. Bez ní by nedokázala stát na nohou.

Několikrát se zhluboka nadechla a proud slz ustal. Napřímila se před ním a dokonce dokázala i přikývnout.

„Tak je to lepší,“ přikývl Kahless. Dlouhé bílé vlasy mu v divokém větru poletovaly.

„Pojď,“ vybídl ji nakonec.

„Kam?“ našla v sobě sílu na to jediné slovo.

„Najdeme tvou dceru.“

Kapitola třetí

Admirál Janewayová už dnes vůbec nic nestíhala. Poslední dobou to bývalo běžné. Naštěstí měla šikovného nového asistenta, mladého vulkánského praporčíka jménem Decan, a ten vždy uměl zachovat klid. Dokonce byl snad ještě klidnější, když ona byla v jednom kole. Nikdy jí nemohl nahradit starého přítele Tuvoka, ale v jeho přítomnosti alespoň dokázala na vlastní kůži žít starou známou pravdu, že najít klid v oku bouře je snazší, než se nechat vláčet vichřicí.

„Máte tu další zprávu od admirála Parise,“ upozornil ji klidně, zatímco se prohrabovala hromadou paddů a pokoušela se najít přístroj, v němž měla nahraný program na zítra.

„Informujte admirála, že se transportuji do pěti minut,“ odvětila.

„Ale to je lež,“ řekl Decan bez jediného náznaku obviňování. „Vzhledem ke stavu vašeho stolu a vzhledem ke všemu, co ještě musíme probrat, odhaduji, že se z kanceláře nedostanete dříve než za sedm a půl minuty.“

Kathryn se na něj lišácky usmála. Tipla by si, že má pravdu.

„Tak mu povězte, že mám v úmyslu se transportovat do deseti minut.“

„Dobrá.“ Decan přikývl a přešel ke svému stolu za přepážkou kanceláře. Obrátila se k dalšímu stohu paddů.

„Decane, poznamenejte si,“ zavolala na něj a bezvýsledně se hrabala v nepořádku na stole.

Byl u ní okamžitě, až se ho málem lekla. Ten mladý muž byl bystrý jako kočka, ale ani tím se nedalo vysvětlit, že se před ní dokáže zjevit právě ve chvíli, kdy ho nejvíc potřebuje. Bezpochyby to byla známka toho, že je to skvělý asistent. Ale bylo to i trošku strašidelné. Kathryn se přistihla, že uvažuje, jestli nemá pod kůží osobní transportér.

„Zavolejte Regovi Barclaymu a řekněte mu, že už jsem viděla jeho sylabus na další semestr semináře o Borzích. Ale než to schválím, chci, aby to viděla Sedmá. Máme dnes večer schůzku, takže by měl její poznámky dostat ještě před půlnocí.“

„Ano, admirále,“ odvětil Decan.

Zpod hromádky, kterou právě čerstvě navršila, vytáhl padd a podal jí ho.

Pochopitelně. Byl to ten, který nemohla najít.

„Děkuji, praporčíku,“ vydechla s úlevou.

„Mám odložit vaši návštěvu v pořadu Ve stínu Města světel?“ otázal se taktně.

Teprve teď si uvědomila, že ačkoli tam má rozhovor domluvený už několik týdnů, ve skutečnosti jí koliduje rovnou se dvěma schůzkami, které má na zítřejší odpoledne sjednané.

Přikývla. „Upřímně se omlouvám.“

I kdyby se teď další hodinu zabývala jenom nepořádkem na stole, uklidit by nestačila. Přesto byla odhodlaná hodit pro dnešek všechno za hlavu.

„Teď už musíme vyřešit jenom žádost kapitánky Edenové,“ dodal Decan.

Házení za hlavu bude muset odložit.

„Co ještě chce?“

„Žádá vás alespoň o čtyři hodiny, jakmile to bude možné. Za poslední tři týdny už jste to setkání odložila šestkrát. Požádala mě, abych vám sdělil, že teď už jste úplně poslední, s kým potřebuje mluvit, aby mohla dokončit zprávu.“

„Dobrá,“ souhlasila Janewayová. Rozhodně se kapitánce nevyhýbala a ani celý projekt jí nebyl proti mysli. Ale součástí práce admirála bylo umět si stanovovat priority. A jako na potvoru se teď cítila ještě o kapku vytíženější než v době, kdy se Voyager ocitl v kvadrantu Delta.

„Zeptejte se, jestli bychom si spolu mohly pohovořit zítra v šest hodin ráno. Pokud ano, vyšetřím si na ni dvě hodiny.“

„Pošlu jí váš návrh a večer vám sdělím, jak je na tom,“ odvětil.

„Všechno ostatní ale prostě musí počkat,“ rozhodla.

„V příštích hodinách mi prosím volejte, jen pokud by se na oběžné dráze Země objevila armáda Borgů.“

„Pokud si přejete, mohu Borgy kontaktovat a požádat je, aby případný úder odložili,“ odpověděl Decan bez jediného náznaku emocí.

„Vy vtipkujete, praporčíku?“

Vulkánec jí odpověděl nepatrným přikývnutím. „Humor často pomáhá uvolnit nadbytečné napětí.“

„Ano, to ano,“ usmála se. „Výborně, praporčíku.“

„Užijte si večer, admirále.“

„To přesně mám v plánu,“ odpověděla. „Děkuji vám.“

„Není zač, admirále.“

Tom nebyl člověk, který by si dělal zbytečné starosti. Ale teď je zaplašit nedokázal. B’Elanna s Miral už tu měly být před více než hodinou. Už na Řízení provozu volal třikrát, ale vždycky mu řekli, že jejich raketoplán se ještě neobjevil.

Přátelé, kteří přišli den před oslavou na malé ‘rodinné’ setkání přivítat Tomovu ženu a dítě, už byli všichni na statku. Ze všech sil se ho snažili povzbudit předstíráním, že se vlastně nic neděje. Kapitán Chakotay a poručík Harry Kim přátelsky naslouchali bývalému PZH, který právě vykládal o svém nedávném konfliktu s Tellaritem jménem Deegle, jenž pracoval ve Federačním výzkumném ústavu pro genetiku. Opodál postávali i Sedmá z devíti s Tuvokem a ač byl jejich nezájem zřejmý, oba předstírali, že mu věnují veškerou svou pozornost. Chudák Sedmá s Doktorem v Institutu denně spolupracovala, takže si celou historku pravděpodobně musela vyslechnout nejméně podvacáté.

Tomův otec byl ve své kanceláři a bylo jasné, že díky němu mají na Řízení provozu pernou chvilku. Když se Tomovi nepodařilo zjistit o B’Elanně nic bližšího, otec ho jemně poplácal po rameni a pronesl tónem, který by vmžiku zmrazil i rozžhavené magma: „Nech to na mně.“ Pak se vytratil do svého království.

Matka poletovala po místnosti a dokola kontrolovala, jestli všichni mají pití. Opakovaně hosty upozorňovala na systematicky rozmístěné mísy s pochutinami. V kuchyni stydla večeře o čtyřech chodech, ale Julia Parisová nikdy neztrácela optimismus.

Pokaždé, když na ni syn pohlédl, něžně se na něj usmála, aby ho ujistila, že za minutku už všechno bude v nejlepším pořádku.

„No a tak jsem se Deeglovi pokoušel vysvětlit, že oaxacatianský genom je sice bezpochyby složitější než nekrestianský, ale oba mají řadu společných rysů, které stojí za to prozkoumat,“ stěžoval si Doktor svému nešťastnému publiku. „A představte si, co mi na to řekl!“

„Já si to představuji,“ odvětila Sedmá prkenně.

Harry s Chakotayem měli co dělat, aby se nerozesmáli.

„Samozřejmě, Sedmá, vždyť jste tam byla se mnou,“ odvětil pánovitě Doktor.

Ale než mohl navázat, zazvonil zvonek. Tom povyskočil a rozběhl se ke dveřím, matka ho ale s náskokem předběhla. Jenomže místo B’Elanny a Miral přiváděla admirála Janewayovou.

„Omlouvám se, přátelé,“ pozdravila Janewayová přívětivě a šla se s každým osobně přivítat.

Za okamžik se vrátil Owen. Jen stěží zakrýval, jak je ustaraný.

Tom se k němu rozběhl. „Tak co?“

„Na to si tedy posvítím!“ vrtěl otec hlavou. Janewayová, která byla citlivá na sebedrobnější změny nálady, které se ve společnosti odehrávaly, se okamžitě obrátila ke svému bývalému mentorovi. Když býval admirál Paris kapitánem, pracovala pod ním jako nižší vědecký důstojník.

„Admirále Parisi,“ pozdravila ho pokývnutím.

Owen se široce usmál, což byl na jeho tváři nevídaný jev, rozpřáhl ruce a krátce se s ní objal.

„Už jsem ani nečekal, že se objevíš,“ řekl přívětivě.

„Měla jsem pár neodkladných záležitostí,“ usmála se na něj. Vzápětí ale nasadila daleko vážnější výraz: „Co se děje?“

Tom si s otcem vyměnil pohled. Pak Owen pronesl:

„B’Elanna nedorazila. A nikdo mi ani není schopen potvrdit, že vůbec odletěla z Borethu.“

Janewayová sevřela čelisti. Úporně uvažovala.

„Už ses spojil se stanicí?“ zeptala se.

Přikývl. „Byly to krásné časy, kdy se na jednoduché otázky dávaly jednoduché odpovědi. Upřímně řečeno se musím divit, co se to na Akademii děje, jestli tam mají takovéhle kadety. B’Elannin raketoplán měl odstartovat už před čtyřmi dny, ale Řízení provozu nemá žádný záznam, že by vůbec někdo odletěl. Prý se s Borethem opakovaně pokouší spojit, ale odpověď ještě nepřišla.“

„My tedy vůbec nevíme, jestli odletěla?“ přeptala se Janewayová.

Owen neradostně přikývl.

„Ale proč nikoho ani nenapadlo mi zavolat…“ začal Tom.

„Ptáš se spíš, proč ti nezavolala B’Elanna,“ opravila ho jemně Janewayová.

„Vůbec to nedává smysl,“ potřásl Tom frustrovaně hlavou.

„No, tak to máme jedinou možnost,“ a Janewayová ho mírně poplácala po zádech.

„Jakou?“ zeptal se Owen.

„Musíme se spojit s velvyslancem Federace v Klingonské říši,“ odpověděla. „Nikdo nemá šanci rychleji zjistit, kde je zakopaný pes.“

„Že mě to nenapadlo,“ zamumlal Owen a vedl Janewayovou ke své pracovně.

„Nenapadlo tě to, protože jde o tvou snachu a vnučku, admirále,“ odpověděla moudře Janewayová a následovala ho ven z místnosti.

Když se Tom podíval po ostatních, zjistil, že Chakotay je také pryč.

„Kde je kapitán?“ zeptal se Harryho, který si právě bezmyšlenkovitě pohrával se sýrem a sušenkami, které mu ještě zbývaly na talíři.

„Šel ven, volal mu admirál Montgomery. Hned bude zpátky,“ ujistil ho Harry.

Tom dobře poznal, když nejlepšího kamaráda něco trápí. Asi to nebyla jenom skutečnost, že tu B’Elanna ještě není, ale cítil se příliš rozptýlený, než aby se ho vyptával. Až bude chtít, stejně se mu svěří jako prvnímu, tím si byl jistý.

„To není fér,“ ozvala se přes hluk společenské konverzace Sedmá.

„Není,“ odvětil Doktor.

„Pokud ze skutečnosti, že doktor Deegle je tvrdohlavý, odvodíte, že všichni Tellarité jsou tvrdohlaví, aniž byste se seznámil s dalšími příslušníky tohoto druhu, jedná se o předsudek. To je pod vaši úroveň… i pod jejich,“ trvala na svém Sedmá.

„A to se ani nemusíme bavit o tom, jakou mají hlavu,“ dodal tiše Tuvok.

„Proč chcete za každou cenu bránit –“ začal Doktor, ale přerušil ho Chakotay, který vpadl do místnosti a rychle si to namířil rovnou k Tomovi.

„O co jde, kapitáne?“ zeptal se Harry dříve, než Chakotay stihl promluvit.

„Přišly nové rozkazy.“

„A?“ naléhal Tom. Žaludek se mu svíral obavami o ženu a dítě.

„Ten měňavec,“ řekl znepokojeně Chakotay. Obavy, které rozptýlil, okamžitě nahradila nová dávka stresu.

Tom ani Harry se nemuseli doptávat, o jakého měňavce běží. Před několika měsíci byl Chakotay unesen a jeho podobu na sebe vzal jeden ze Zakladatelů. Společně s cardasianským vědcem Crellem Mosetem pak málem zabil jak Chakotaye, tak jeho sestru. Dělali tenkrát pokusy se skupinou osadníků na Loranu II. Snažili se najít lék na chorobu, která omezovala metamorfózu měňavců. Kdyby nepřiletěl Voyager, bývalo by se jim to podařilo.

Než mohl pokračovat, objevili se Janewayová s Owenem a v patách za nimi Julia.

Všichni se shlukli kolem, načež jim Janewayová oznámila, že se právě spojili s velvyslancem Worfem. Slíbil jim, že zjistí, co se stalo a ozve se hned, jak jen to bude možné.

„Mrzí mě to, Tome,“ dodala útěšně, „ale teď opravdu nemůžeme udělat víc.“

„Možná bychom se mohli navečeřet?“ navrhla Julia tónem, který prozrazoval, jak moc jim chce teď ulehčit.

„Moc mě to mrzí, paní Parisová,“ odpověděl Chakotay, „ale obávám se, že vás musím zklamat.“ Když ho teď všichni poslouchali, rychle jim vysvětlil, o co běží. „Musíme s Tomem a Harrym odjet. Měňavec zřejmě unikl z Loranu II a letěl přímo na Kerovi. Chvíli se vydával za kerovského sluhu, ale jakmile byli na místě, zavraždil svou nadřízenou, diplomatku, a začal se vydávat za ni.“

„Myslel jsem si, že na sebe nedokáže brát ženskou podobu,“ přerušil ho Harry.

„To jsme si mysleli všichni,“ přikývl Chakotay.

„Jak se jmenovala ta diplomatka?“ otázala se Janewayová tiše.

„Merin Kol,“ odpověděl.

Janewayová si pevně stiskla oba spánky a promnula si čelo. „Merin Kol je mrtvá?“ zeptala se ztěžka.

„Je mi to moc líto,“ odpověděl Chakotay a jemně jí položil ruku na rameno. Dobře věděl, že pár měsíců před tím, než se všechno tak nešťastně seběhlo, vedla s ní Janewayová dlouhá diplomatická jednání. Kerované chtěli tou dobou vystoupit z Federace. Definitivně se k tomu odhodlali právě ve chvíli, kdy se mu podařilo uprchnout – Janewayová to považovala za obrovské selhání, a když se teď dozvěděla, že za tím vším mohou být měňavci, vůbec jí to nepřidalo.

„Máme i dobré zprávy. Kerované zjistili, co se stalo, a podařilo se jim měňavce zajmout. Teď je ve vězení a čeká, až proběhne soud za vraždu Merin Kol i jejího asistenta.“

„Jaké máš rozkazy?“ zeptala se Janewayová.

„Voyager se má co nejrychleji hlásit na Kerovi. Sice už nejsou ve Federaci, ale Kerované chápou, že měňavec ohrožuje nás všechny a chtějí nám před soudem umožnit jeho výslech. Odložili proces o dva týdny, abychom tam stihli doletět a vyslechnout ho. Pokud na něj chceme mít dost času, musíme vyrazit okamžitě.“

Toma polil studený pot. Kde leží jeho povinnost, bylo jasné – okamžitě se musí hlásit na Voyageru a chystat se na cestu. Nedovedl si ale představit, jak to zvládne, když teď dokáže myslet jen na Miral a B’Elannu.

„Tome, Harry,“ začal Chakotay odhodlaně. „Potřebuji, abyste se okamžitě sbalili a hlásili se na lodi.“

„Ano, pane,“ odpověděl Harry automaticky. Tom tiše přikývl.

Pak se Chakotay obrátil na Tomovu matku. „Julio, strašně mě mrzí, že vám Toma musím odvést. Té oslavy je opravdu škoda.“

Julia se bezvýrazně usmála. „Nedá se nic dělat, kapitáne,“ ujistila ho. „Už přes čtyřicet let jsem vdaná za příslušníka Hvězdné flotily. Na tyhle změny si člověk zvykne.“

Při jejích slovech se Owen pyšně napřímil, hrdý na svou ženu, a objal ji okolo pasu.

„Večírek uděláme tak jako tak,“ ujistil ji tiše. Usmála se a něžně ho pohladila po hrudi. „Tak pánové, jestli se opravdu nemůžete zdržet na večeři, alespoň vám můžu něco zabalit na cestu?“

„To budete moc milá,“ přikývl Chakotay.

„Díky, madam,“ přidal se s nuceným optimismem Harry.

Všichni se teď pokoušeli rychle rozloučit. Kathryn ujistila Toma, že se okamžitě dozví každou novinku, se kterou velvyslanec Worf přijde, ale moc mu to na náladě nepřidalo. Pak si vzala stranou Chakotaye.

„Chtěla bych tě požádat o laskavost,“ řekla tiše.

„Povídej,“ odpověděl automaticky.

„Nejen, že jsem s Merin Kol jednala. Stala se z ní má přítelkyně,“ navázala neklidně.

Chakotay na ni pohlédl. „Rozumím.“

„Okamžitě se spojím s admirálem Montgomerym,“ pokračovala. „Žádám tě o jednu věc: neopouštěj prosím základnu McKinley, dokud se ti neozvu.“

„Rozkaz,“ ujistil ji Chakotay. „Můžu se tě zeptat, co máš v plánu?“

Kathryn na něj pohlédla, plná odhodlání.

„Poletím s vámi,“ odvětila s ledovým klidem.

Tohoto večera se Harry Kim obával už celé týdny. Tedy ne právě tohoto večera, ale posledního večera před koncem dovolené. A ten bez jediného varování nastal právě teď, jako by mu to snad osud chtěl usnadnit. Čekání skončilo.

Několik týdnů si nebyl moc jistý, ale nakonec si uvědomil, jak se věci mají. Teď bylo na čase povědět o svých pocitech ženě, jíž se týkaly. V duchu si ten rozhovor přehrál snad tisíckrát, ale nikdy nedopadl dost dobře. A tak byl plný obav.

Měl už skoro sbaleno, když v jeho malém bytě v San Francisku zazvonil zvonek.

„Dále,“ zavolal a nacpal do vyfasovaného pytle ještě jeden pár bot.

Dveře se otevřely a Libby Weberová vešla dovnitř.

Jako vždycky se mu zatajil dech. Měla tmavé vlnité vlasy, vyčesané do uzlu, jen několik pramenů jí spadalo kolem krku a zdůrazňovalo její urostlou krásu. Ušlechtilost olivově zbarvené pleti ještě zvýraznila temně zelená tunika. K ní obyčejné černé kalhoty, kvůli pohodlí, jak vždycky říkala.