Přeložil Roman Tilcer

Copyright ©2014 by Kevin Hearne

All Rights Reserved

Copyright ©2022 for the Czech translation by Roman Tilcer

Copyright ©2022 for Cover  by Gene Mollica

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8132-2

Nicole Peelerové a Jaye Wellsové,

původním Laserovým vaginám, a všem čestným

členkám téhle kapely. Piu! Piu! Piu!

Jak na výslovnost

Podle mě vůbec nevadí, když si budete neobvyklá jména v mých knihách číst, jak chcete. Nebudu vás z toho potom zkoušet a nehodlám nikomu odpírat mňamky, když něco nevysloví správně. Koneckonců se máte bavit a ona není kdovíjaká zábava, když vás někdo napomíná, že děláte něco špatně. Rád ale poskytuju návod pro případ, že byste chtěli mít ta jména v malíku a vychutnat si, kterak druidi putují po světě, se vším všudy. Tady to máte...

Staroseverština

Erlend = [erlend]

Freydís = [frejdís]

Hild = [hild] (Ženské jméno v novodobé podobě Hildur dodnes používané na Islandu)

Ísólf = [ísólf]

Krók Hrafnson = [krók hrabnson] (Hrafn = krkavec. V moderní islandštině se fn vyslovuje jako bn nebo prostě b, ale nevíme s jistotou, jak přesně se to vyslovovalo ve staroseverštině. Za starých časů to možná byl [hravson]. Zkoumáním rytmických schémat poezie se zjistilo, že se mezi f a n nevyslovovala žádná samohláska, takže by to mělo být slovo o dvou slabikách, ale možná s náznakem n uprostřed.)

Oddrún = [odrún] (Ženské jméno dodnes používané na Islandu. Dostanete bonusové body, když to r trochu zadrnčíte.)

Skúf = [skúf]

Irština

Creidhne = [krejně]

Flidais = [flidaš]

Fragarach = [fragrach]

Fuilteach = [fulča]

Goibhniu = [govňu]

Granuaile = [granúlje]

Luchta = [lukta]

Orlaith = [órla]

Scáthmhaide = [skávadě]

Siodhachan = [šíjochán]

Hindština

Dabáva = [dabáf] (Překládá se jako tlak nebo stlačení. Poslední samohláska se nevyslovuje.)

Překladatel by rád poděkoval Jitce Jindřiškové za pomoc s pravopisem a výslovností staroseverštiny a Anně Křivánkové za pomoc s přepisem japonských jmen a názvů.

Kroniky Železného druida

Shrnutí dosavadního děje

Atticus O‘Sullivan, narozený roku 83 př. n. l. jako Siodhachan Ó Suileabháin, strávil většinu svého dlouhého života jako druid na útěku před Aenghusem Ógem, jedním z Tuathů. Aenghus Óg se snažil získat Fragarach, kouzelný meč, který mu Atticus ukradl ve druhém století, a taky ho děsně žralo, že Atticus přišel na to, jak si udržet věčné mládí, a pořád ne a ne chcípnout.

Když Aenghus Óg zjistí, že se Atticus schovává v arizonském Tempe, učiní Atticus osudné rozhodnutí přestat utíkat a postavit se mu, čímž bezděky spustí řetězec následků, které se na něj i přes jeho snahu o zachování nenápadnosti nabalují, jako když se valí sněhová koule.

V Prohnaném získá učnici Granuaile, najde náhrdelník, který slouží jako ohnisko indické čarodějnici Lakše Kulasekaran, a přijde na to, že ho jeho železná aura ochrání před pekelným ohněm. S pomocí Mórrígan, Brighid a místní vlkodlačí smečky Aenghuse Óga porazí. Při tom nicméně způsobí těžké ztráty konventu čarodějek, které sice nebyly zrovna hodné, ale chránily Phoenixskou metropolitní oblast před skupinami hrozivějších predátorů.

V Proklatém, druhém díle, to musí řešit, protože území Sester tří Auror se pokusí zmocnit nepřátelský a mnohem vražednější konvent a ve Scottsdale se snaží usídlit tlupa bakchantek. Atticus uzavře dohodu s Lakšou Kulasekaran a upírem Leifem Helgarsonem, zajistí si tak jejich pomoc a zbaví město veškerých hrozeb.

V Praštěném, třetí knize, přijde čas, aby splnil svou část dohody. Jak Lakša, tak Leif chtějí, aby se vypravil do Ásgardu a směle si nakráčel do hodovních síní severských bohů. Atticus dá dohromady partu drsňáků a dvakrát do Ásgardu pronikne navzdory tomu, že ho Mórrígan a Ježíš Kristus varují, že to nedopadne vůbec dobře a možná není nejlepší nápad dodržet slovo. Dojde na epickou řežbu a Ásové utrpí těžké ztráty, přijdou o norny a Thóra, Ódin je zmrzačen. Smrt norn, aspektu Osudu, má za následek, že už neplatí stará proroctví ohledně Ragnaröku a Hel se může dát do díla, aniž by se Ásové zmohli na větší odpor. Finský hrdina Väinämöinen nicméně Attikovi zvláštní shodou okolností připomene jiné proroctví, to, které kdysi dávno řekly sirény Odysseovi, a Atticus dostane strach, že za třináct let shoří svět – možná v nějaké upravené verzi Ragnaröku.

Ve čtvrtém díle, Napáleném, začíná mít Atticus kvůli tomu, co vyvedl, horkou půdu pod nohama a potřebuje čas na výcvik učnice, a tak s pomocí Kojota zinscenuje svou smrt. Skutečně se ukáže Hel, má dojem, že by se Atticus mohl dát k ní na temnou stranu, když zabil tolik Ásů, ale čeká ji drsné odmítnutí. Potom přijde zrada Leifa Helgarsona a Atticus jen taktak přežije útok prastarého upíra Zdeňka, kniha ovšem končí určitým příslibem, že bude moct vycvičit Granuaile v anonymitě.

V novele Dva krkavci a jedna vrána se Ódin probudí z dlouhého spánku a uzavře s Attikem jisté příměří pod podmínkou, že nastane-li Ragnarök, převezme druid roli Thóra a možná vyřeší ještě pár dalších záležitostí.

V pátém díle, Nahraném, je Granuaile po dvanácti letech výcviku připravená ke svázání se zemí, ale zdá se, že druidovi nepřátelé čekají, jen co někde vystrčí hlavu. Atticus se musí potýkat s upíry, temnými álfy, víláky a římským bohem Bakchem a jeho střet s Olympanem přitáhne pozornost jednoho z nejstarších a nejmocnějších světových panteonů.

Jakmile se z Granuaile stane druidka se vším všudy, Atticus musí prchat Evropou, aby unikl lukům Diany a Artemidy, kteréžto bohyně mají výhrady k tomu, jak v páté knize naložil s Bakchem a olympskými dryádami. Mórrígan se obětuje, aby druidovi zajistila náskok, a v šestém díle je Atticus Uštvaný. Utíká a čelí koordinovanému pokusu o odstranění, až dorazí do Anglie a získá podporu lovce Herna a Flidais, irské bohyně lovu. Pak se mu podaří Olympany porazit a vyjednat s nimi křehké spojenectví proti Hel a Lokimu. Na konci tohoto svazku Atticus zjistí, že jeho arcidruid byl v Tír na nÓgu zmrazen v čase, a když ho osvobodí, jeho někdejší učitel má stejně mrzutou náladu jako vždy.

Někde během toho všeho občas asi přišla řeč taky na pudlice a klobásy.

Kapitola 1

Máloco probudí staré vzpomínky tak rychle jako autority z mládí.

Netvrdím, že jsou ty vzpomínky nutně hezké, prostě jsou staré a mají tendenci nás vracet zpátky do rolí, o nichž jsme si mysleli, že už jsme z nich dávno vyrostli. Někdy jsou to vzpomínky hřejivé a přikryjí nás jako mateřská láska. Častěji ovšem štípou jako jinovatka – nejdřív zastudí, pak otupí, usadí se v kostech a ještě dlouho silně mrazí.

Prastarý muž, co se přede mnou právě zvedal do sedu, vyvolával oněch hřejivých vzpomínek pramálo. Kromě toho, že byl můj arcidruid geniální a měl nadání pro magii, choval se taky často surově a během života – o němž jsem si donedávna myslel, že skončil už před tisíci let – si moc přátel nenadělal. Poté, co mě ještě před začátkem letopočtu svázal se zemí, jsem ho viděl jen párkrát a každý jsme se vydali svou vlastní cestou a já předpokládal, že zemřel stejně jako skoro každý, koho jsem v mládí znával. Mórrígan ho ovšem z neznámých důvodů v Tír na nÓgu zmrazila v čase a právě teď se měl s tímhle faktem popasovat – a mohl bych dodat, že přitom měl kolem vrásčitých rtů kapičky slin a kousky slaniny.

Doufám, že jestli se někdy vydám do dva tisíce let vzdálené budoucnosti, bude slanina pořád existovat.

Mluvil takovým neustále jakoby zahleněným mrčením a teď na mě vyštěkl otázku ve staroirštině. Jestli se bude chtít bavit s někým jiným než s Tuathy a se mnou, bude se muset naučit anglicky. „Siodhachane, jak dlouho jsem na tom ostrově byl? Pořád vypadáš dost mladej. Podle toho tvýho ksichtu to nemůže bejt víc než tři čtyři roky.“

Jó, to ho čeká pěkný překvápko.

„Povím ti to výměnou za něco, co bych zase chtěl vědět já. Tvoje jméno.“

„Moje jméno?“

„Nikdy jsem ti neříkal jinak než arcidruide.“

„No ještě aby, ty vomrvinko. Ale teď užs trochu vyrost a seš druid jaksepatří, tak ti to asi říct můžu. Jsem Eoghan Ó Cinnéide.“

Zakřenil jsem se. „Ha! Když to poangličtíš, tak je to Owen Kennedy. To bude fungovat krásně. Zavolám Halovi a nechám ti na to jméno udělat občanku.“

„O čem to mluvíš?“

„Na tohle se budeš ptát často. Owene – doufám, že ti nevadí, že ti tak říkám, protože mezi lidma ti moc nemůžu říkat arcidruide –, tys na tom ostrově byl přes dva tisíce let.“

Arcidruid se zamračil. „Nedělej si ze mě prdel, já se ptám vážně.“

„A já ti vážně odpovídám. Mórrígan tě dala na ten nejpomalejší z Ostrovů času.“

Owen si mě prohlédl a poznal, že mluvím pravdu. „Dva tisíce?“

„Přesně tak.“

Hledal, čeho by se chytl, to číslo bylo nepochopitelně vysoké a už jen skutečnost, že je vykořeněný a nikdy se nebude moct vrátit, byla jako hluboká temná studna, do níž by mohl spadnout a už se nevrátit. Dvakrát otevřel ústa, vydal ze sebe jakousi polovičatou samohlásku a zase je zavřel. Trpělivě jsem čekal, než si to přebere, a nakonec se chytil mě, když před sebou neměl nic jiného. „No, tys na tom ostrově byl taky. Musela nás tam dát přibližně ve stejnou dobu.“

„Nene, já všechen ten čas nepřeskočil mrknutím oka. Já ho prožil. A naučil se pár věcí, co jsem se od tebe nedozvěděl.“

Owen nevěřícně zamručel.

„Tak teď ze mě děláš debila. To mi chceš říct, že seš starej přes dva tisíce let?“

„Přesně to ti říkám. Možná se na to radši posaď. Svět je mnohem větší a úplně jiný, než si pamatuješ. Tys nikdy ani neslyšel o Ježíši Kristovi, Alláhovi, Buddhovi, Novém světě nebo o zatracenejch smaženejch kuřecích křidýlkách. Bude to pro tebe jeden šok za druhým.“

„Co to jako je, ten šok?“

No jasně, že to neví. Vždyť netuší, co je to elektřina. Hodil jsem do věty ve staroirštině slovo z moderní irštiny.

„Ten tvůj účes jsem každopádně nečekal,“ prohlásil a ukázal mi na hlavu s kraťoučkým ježkem. Vlasy mi začínaly dorůstat po tom, co jsem si je musel úplně oholit – což byl důsledek nedávného setkání s určitým druhem Faí, co se mi pokusily ohlodat skalp –, ale Owenovi to muselo připadat jako pochybné kosmetické rozhodnutí. „A co se při devíti světech stalo se zbytkem tvýho vousu? Nevypadáš jako chlap. Vypadáš jako kluk, co mu na bradě chcípla krysa.“

„Mně se to líbí,“ smetl jsem to ze stolu. „Ale hele, Owene, zajímalo by mě, jestli bys mi neprokázal laskavost.“

„Dlužím ti nějakou?“

„Nebýt mě, tak na tom ostrově trčíš doteď, takže bych řekl, že jo.“

Arcidruid zafuněl, otřel si ústa a konečně smetl zbytečky slaniny, co mu tam ulpěly. „O co jde?“

Vyhrnul jsem si rukáv nad pravé rameno a odhalil poničené tetování nahoře na bicepsu. „Kvůli mantichoře se nemůžu měnit zpátky v člověka, takže než se to opraví, nemůžu se ani měnit v žádný zvíře. Nemohl bys mi to tetování trochu poopravit?“

Owen se zamračil a rozohnil se. „Krotit mantichory jsem tě kurva učil, ne? Nekecej, že ne! Za tohle já nemůžu.“

„Já neřekl, že –“

„A taky si pamatuju, jak sis na to stěžoval.“ Nasadil fistuli a začal mě parodovat. „‚A kdy jako někde potkám nějakou mantichoru?‘ prej. ‚Proč se musím učit latinsky? Kdy se naučíme něco o sexuálních obřadech?‘„

„Hej, nic takovýho jsem neříkal!“

„Anis nemusel. Jeden rok ses k nikomu nemoh připlížit, protože ten tvůj klacek šel o krok před tebou a všichni hned: ‚Hele, jde Siodhachan!‘ a pak ses teprv objevil ty. Si to nepamatuješ?“

Zoufale jsem toužil vrátit se v rozhovoru k nedávnějším jizvám – což je mnohem bezpečnější téma než moje nepříjemná puberta –, takže jsem pokračoval: „Mantichora zaútočila první a zkrotit by se rozhodně nedala.“

„Vždycky se to nějak dá.“

„Ne, nedá. Tys tam nebyl a nikdy ses nemusel vypořádávat s mantichořím jedem. Rozložit ho vyžaduje veškerou pozornost, to mi věř. Jakmile se mi to podařilo, byl jsem tak zesláblej, že další dávku bych rozhodně nepřežil. Byl jsem těžce raněnej, a kdybych se s ní utkal, znova by mě zasáhla. Kdybych se ji pokoušel zkrotit, dopadlo by to špatně. Měl jsem štěstí, že jsem vyvázl živej.“

„No tak jo, fajn, ale proč já? To to nemůže udělat nějakej jinej druid? Mám dost co dohánět.“

Pečlivě jsem se vyhýbal zmínce o tom, že já a on jsme dva ze tří posledních druidů na světě. Na to bude dost času později.

„To je pravda, to máš. Musíme si toho hodně říct, a jestli to tu máš zvládat, musím tě naučit novej jazyk. A další druidka, který bych to svěřil, má dost práce s něčím jiným.“

Granuaile učila svoji novou vlkodaví fenu Orlaith mluvit a mezitím se starala i o Oberona. A stejně jsem nechtěl, aby s Owenem mluvila, než ho trochu naučím moderním způsobům. Kdyby s ní mluvil tak, jak mluví se mnou, hodně rychle by to bylo na krev a většina by byla jeho.

Můj arcidruid se zašklebil, povzdechl si a promnul si spánky, jako by měl strašný bolehlav. „Ať mě Dagda ojede, ale potřebuju se napít. Hádám, že netušíš, kde bysme našli něco jinýho než vodu, co?“

„Jasně. Zvu tě. Už můžeš chodit?“ Podíval jsem se mu na nohy. Při namáhavém transportu z Ostrova času se mu polámaly. Nějakou dobu se tu dával dohromady s pomocí léčitelky Fand, kouzelné slaniny Manannána Mac Lira a vlastních hojivých sil, ale nevěděl jsem, jestli to stačilo.

„Myslím, že jo.“ Přikývl. „Kosti se hojí rychle, ale pohmožděný svaly vždycky trvaj. Budem chodit pomalu a pít rychle.“

Mírně se o mě opíral a šel opatrně, ale zvládli jsme se dostat z voru na člun, kterým jsem na ostrov doplul já. Jakmile přistaneme u břehu, bude to ke stromu spojenému s Irskem jen kousek. Budeme se moct přemístit někam se spoustou lahodných moků na čepu a pohodlným místem k rozhovoru. Jistým podivným způsobem jsem se na to těšil. Bylo fajn vědět něco, o čem můj arcidruid nemá ani páru.

Někdo ale nechtěl, abychom si promluvili. Jakmile jsme přirazili ke břehu, dál po proudu nás přivítal rozzlobený vysoký skřek.

„Oi!“ Vyskočil k nám rozběsněný Firdarrig – soudě podle jeho vypoulených očí a toho, jak divoce máchal svou holí zvanou shillelagh, byl pěkně švihnutý – a měl v úmyslu přinejlepším švihnout nás a přinejhorším nám svou holí rovnou odpálit lebky. Firdarrigové, pouhé tři stopy vysocí rudokabátníci s krysím ksichtem, dovedou vyskočit pět stop do vzduchu a shillelaghem se umějí ohánět pěkně rychle. Když se to spojí s jejich jednomístným IQ, myslí si, že měří osm stop a jsou čtyřikrát hrůzostrašnější.

Většinou stačí po nich hodit něco blýskavého a oni se rozhodnou to prozkoumat, protože jsou to mrňaví chamtiví skřeti a mají sklony shromažďovat všechno, co vypadá drahocenně.

Nahmatal jsem v kapse čtvrťák, tak jsem ho po něm cvrnkl tak, aby se na něm zalesklo slunce, ovšem Firdarrig ze mě nespustil zrak. Z nějakého důvodu byl odhodlaný mě bacit.

Zpoza stromů níž po proudu vyrazil další, postřehl nás a začal k nám skákat. „Oi!“ O vteřinu později se objevili další tři. „Oi! Oi! Oi!“

„To je kurňa divný,“ prohodil můj arcidruid.

A měl pravdu. Firdarrigové jsou obvykle samotáři. Čas od času uvidíte dva, jak do sebe buší pěstmi, což je vlastně jejich namlouvací rituál, a když se nezabijou, začnou pak do sebe bušit i něčím jiným a zajistí pokračování druhu. Tři jsem pohromadě ještě neviděl a teď se jich na nás hnalo pět.

„Oi! Oi! Oi!“ Jejda. Tak osm.

Ten první představoval samozřejmě nejakutnější hrozbu, takže jsem vytvořil vazbu mezi vlnou jeho šviháckého červeného kabátku a bahnem na břehu a země si ho přitáhla. Nestihl jsem mu ovšem vazbou kabát zapnout, takže se z něj vysoukal a vrhl se po nás nahatý, protože Firdarrigové kromě těch červených kabátů nenosí nic. Byl špinavý a ošklivý a přes žluté klofáky cosi nesrozumitelně vrčel. Opožděně mi došlo, že by bylo lepší s břehem svázat jeho shillelagh. Vytáhl jsem z pochvy svůj meč Fragarach, vykročil jsem a připravil se k boji – na další vazby moc času nezbude.

Za mnou ze sebe Owen začal strhávat svou orvanou tuniku a kalhoty. Žádnou zbraň neměl, to on sám byl zbraní, když se proměnil do své dravčí podoby.

„Odstup, hochu, tohle zvládnu.“

Přes rameno jsem se na něj rychle zamračil. „Rozhodně nejseš ve stavu, abys bojoval.“

To ho rozpálilo a štěkl po mně: „Když se dostaneš do boje, těžko se tě bude ptát, jestli seš v jakýmkoli stavu! Musíš bejt připravenej, ať se to seběhne kdykoli, a den, kdy nebudu připravenej bojovat, bude den, kdy umřu!“ Bez oblečení se proměnil v obrovitánského černého medvěda a zařval. To upoutalo pozornost prvního Firdarriga. Taky zařval, odhopsal doleva dál ode mě, načež vyskočil vysoko do oblouku, který měl skončit tím, že shillelaghem rozdrtí Owenovi lebku. Otočil jsem se a rozběhl se, jako bych honil frisbíčko. Owen se pokusil čelit Firdarrigovi tak, že se zvedne na zadní, ale právě nohy měl předtím zlomené a ještě nebyly dostatečně pevné, aby unesly celého medvěda. Dostal se do poloviny a vtom se mu podlomily a upadl zpátky na zem. Firdarrig byl připravený, že Owena třískne po hlavě z výšky, ale jakmile medvěd padl k zemi, už se nestihl přizpůsobit. Chabým úderem sjel Owenovi po rameni, ale podařilo se mu ho aspoň trefit do ucha. To Owena rozhodilo, s řevem se zapotácel, ale k dalšímu úderu už Firdarrig nedostal příležitost. Dohnal jsem je a rychle mu Fragarachem proklál hrdlo. Jak padal k zemi, otočil jsem se, abych čelil dalším sedmi.

Vůdce byl ještě čtyřicet yardů od nás a ostatní se rozestoupili kolem něj. Dělí nás zhruba pět vteřin, jestli si tu na ně počkám, míň, jestli jim vyrazím naproti. Owen se ještě oklepával z první rány do hlavy, a pokud je k němu pustím tak blízko, aby se po něm zase ohnali, nejspíš ani nepostřehne další shillelagh, co ho přetáhne po kebuli. A tak jsem se na ně vyřítil a hrozně přitom řval, abych měl jistotu, že se soustředí na mě, a ne na toho velkého zlého medvěda. Ať si Owen říká, co chce, na tohle nebyl připravený.

Napřáhl jsem se mečem vysoko nad hlavu, ale na poslední chvíli jsem přešel do skluzu a shodil ty, kteří nevyskočili, aby na mě zaútočili svrchu. Skokani mě úplně přeletěli, ale já skončil se třemi Firdarrigy omotanými kolem těla, a jakmile se dostali do styku s mojí aurou chladného železa, bylo jim jakožto kouzelným stvořením souzeno rozpadnout se na prach. Ani jsem je nemusel uhodit, jenom ze sebe vyrazili vyděšený výkřik, protože se jejich podstata začala rozpadat, a vybuchli pod kabátem v oblak prachu.

Jen co jsem se vyškrábal na nohy, přistáli na zemi poslední čtyři a začali kolem mě kroužit. Zvedl jsem Fragarach, abych si kryl hlavu před dalším útokem. Jeden Firdarrig, ten nejmenší a nejčipernější ze skupiny malých čiperů, už se mi vrhl po pasu, když jsem se k nim otáčel, využil mé nerovnováhy a strhl mě do štěrkopísku na břehu. Když jsem dopadl na zem, už ho to odfouklo, ale stihl mě předhodit svým kamarádům, aby mě roztloukli na maděru. Nebyli chytří, místo aby se ke mně přiblížili ze strany a bili do mě, jako by sekali dříví, naskákali na mě, aby mě udrželi na zemi, a napřáhli shillelaghy. Poškrábali mě svýma drápatýma nohama a vyrazili mi patami dech, ale sami skončili hůř. Rozpadli se, ještě než mě mohli uhodit, a tak jsem utržil jen rány z toho, jak na mě dopadly tři shillelaghy a tři špinavé červené kabáty. Z popela ve vzduchu jsem se rozkašlal a pak jsem se ohlédl po Owenovi. Stál blíž než předtím, ale pořád to bylo dvacet yardů od boje. Měl nastražené uši a kulil oči ve výrazu medvědího překvapení.

Nepoděkoval mi, že jsem mu zachránil kůži, a ani mě nepochválil za to, že jsem úplně sám složil osm Firdarrigů. Naštěstí jsem díky naší dlouholeté známosti žádné poděkování ani pochvalu neočekával.

„Cos to teďkonc udělal?“ zeptal se, když se zase proměnil v člověka. Trochu ztěžka oddechoval. „Měli tě pěkně připravenýho k odkrouhnutí a pak vybuchli! Takys mi jich moh pár nechat.“

Vstal jsem, oprášil se a poklepal si na náhrdelník. „Jeden z důvodů, proč jsem pořád tady – hepčí! –, je tenhle amulet. Je z chladného železa a mám ho svázaný s aurou, hlavně kvůli magické ochraně. Má to ovšem takový užitečný vedlejší účinek, že moje aura zabíjí Fae. Kvůli tomu mi říkají Železný druid.“

„Ty máš na sobě chladný železo? A pořád můžeš splítat vazby?“

„Jo. Musel jsem trochu experimentovat, ale je ho tam tak málo, že můžu vázat.“

Owen zamručel a ukázal prstem na zbytek mého náhrdelníku. „A co všechno to stříbro po stranách?“

„Talismany. Díky nim můžu sesílat základní vazby v duchu, aniž bych vyslovil zaklínadlo. Je to rychlejší. Mám díky tomu navrch.“

Owen znovu zamručel a zamyslel se.

„Takhle to teď dělají všichni druidi?“

„Jenom já. O moc víc druidů ovšem ani není.“

„Cože?“ Obočí mého arcidruida, divoké bílé houští, co by mohlo sloužit i jako prachovka, se spojilo a poskládalo mu kůži na čele do varhánků.

„Když nepočítám Tuatha Dé Danann – a ty doopravdy počítat nemůžeme, protože se mají co nejvíc držet v Tír na nÓgu –, zbývají na zemi včetně nás tři druidové.“

„Zavři klapák! Jak je to možný?“

„Šli po nás Římani. Vypálili všechny háje na kontinentu a lovili nás. Nemohli jsme se přemisťovat do jinejch sfér, takže nás dovedli lapit. Určitě jsi o tom slyšel. Julius Caesar byl za tvýho života v Galii.“

Owen ztuhl. „Jo, to si pamatuju. Zabrali Římani i Irsko?“

„Ne, tam se nikdy nedostali.“

„Tak proč zbyli jenom tři druidi?“

„Protože pohanští Římani se nakonec proměnili v křesťany. Římskokatolická církev se o pár století později do Irska dostala a muž jménem svatý Patrik obrátil většinu obyvatel na svou víru. Druidové vymřeli kvůli nedostatku učňů.“

Owen povadl, nechápal sice všechno, co jsem řekl, ale hledal v tom základní informace.

„Takže umřeli všichni druidové kromě tebe? Jestli tohle celý není nějakej promyšlenej vtip – a pokud jo, tak poprosím Ogmu, aby mi tě pomohl zmlátit na kaši –, jak se ti povedlo přežít, když všichni ostatní umřeli?“

„Na Mórríganino naléhání jsem Irsko už dost dávno opustil a naučil se udržovat svoje tělo mladé. Viděl jsem celý svět, Owene. Je mnohem, mnohem větší, než jsme si za našich časů dovedli představit. Pro zbytek dnešního světa je Irsko jen mrňavá zemička proslavená svými rváči a alkoholem.“

„Jak mrňavá?“

„Pokud by svět bylo devět set ovcí a jeden kozel, Irsko by bylo ten kozel.“

„Hmmm.“ Arcidruid se na chvíli odmlčel, pokusil se to měřítko vstřebat a zorientovat se, ale nějak se mu to nezdálo. Podíval se na mě přivřenýma očima. „Ale stejně, hochu, proč tak málo? Kdyžs měl k dobru dva tisíce let, čekal bych, že vycvičíš víc než jen jednoho učně.“

„Většinu toho času mě honil Aenghus Óg.“

„Jo tenhleten. Na boha lásky má dost blízkej vztah s nenávistí. Je to pěknej parchant.“

„Je to mrtvej parchant. Zabil jsem ho.“

Owen zvedl prst a naklonil hlavu. „Povídáš mi teď pravdu, Siodhachane?“

„Jo. A jakmile skapal, začal jsem cvičit učnici. Sotva před měsícem jsem ji svázal se zemí.“

„Aha, vážně? Jak se jmenuje?“

„Granuaile.“

„Kdy se s ní seznámím?“

„Později. Nejdřív si musíš trochu zvyknout. Svět je teď o tolik jinačí, že mám obavy, aby ses nestáhl do sebe a nezačal všechno nesnášet.“

„To sotva,“ odpověděl Owen a v koutcích rtů mu pohrával lehký úsměv. „Nemůžu se už dočkat, až to všechno uvidím, abych pravdu řek. A jsem si hodně jistej, že základy jsou furt stejný. Lidi pořád jí, serou a spí, ne?“

„No, to jo.“

„Tak to pak nemůže bejt až tak jiný, ne? Prostě budeme muset vycvičit víc druidů.“

„Asi jo. Musím tě ovšem varovat, že se budeš muset lecčemu přizpůsobit. Můžeme s tím začít nad jednou až pěti pintama.“ Pak mě napadlo, že možná neví, co je to pinta, takže jsem dodal: „Tak jdeme pít?“

„Jo. Ale nejdřív bych se měl asi zase oblíknout.“

Přemístili jsme se do Irska – konkrétně na pozemky hradu Kilkenny, kde rostlo podél kanálu pár stromů s vlákny. Odtud jsem arcidruida vedl ulicemi do hospody Kyteler‘s Inn. Byla to taková šedivá kamenná budova postavená v roce 1324. Interiér pro něj bude i tak nervy drásající zkušenost, aspoň tam ale nemají obrovské plazmové obrazovky vyřvávající o posledním fotbalovém zápase. Cestou jsem očekával záplavu otázek, zvlášť jakmile jsme uviděli hrad, ale Owen celou dobu ani nepromluvil, místo toho se s otevřenou pusou rozhlížel okolo, zíral na auta a ulice dlážděné cihlami, kamením a vylité asfaltem, na beton a ocel moderní architektury smíchané s maltou a kameny dob dávno minulých. Zíral i na lidi, jejichž oblečení a obutí mu připadalo matoucí. A leckdo zase zíral na něj. Takové hadry, jako měl na sobě, už nikdo nevyráběl.

Barman nás nejistě přivítal. Musel jsem vypadat jako univerzitní student, co kupuje pivo bezdomovci. Ukázal jsem na prázdný stůl a vydali jsme se k němu.

„Dva jamesony bez ledu a dvě pinty guinessu, prosím,“ objednal jsem.

„Hned to bude, pane.“

Owen se díval, jak si sedám na čalouněnou židli a opatrně udělal totéž. Ve výrazu se mu zračilo překvapení, jak je polstrování pohodlné. Ovšem jakmile si vzpomněl na to, co viděl cestou dovnitř, celou tvář mu zaplavila hrůza a skloněný nízko nad stolem mi pošeptal svá první slova v novodobém světě: „Siodhachane, oni zakryli zemi!“

Kapitola 2

Atticus si šel popovídat s nějakým nakvašeným staroušem z dávných dob – podle něj to byl nevymáchaný, potenciálně výbušný typ, něco jako lidský ekvivalent propanbutanové láhve – a já vyrazila se psy do Colorada. Myslím, že jsem z toho vyšla mnohem líp.

Oberon má z přítomnosti Orlaith takovou radost, že do mě přemíra jeho nadšení buší jako příboj, vlny štěstí hnané vrtěním jeho ocasu. Každé ráno se mě teď ptá, jestli už může s Orlaith mluvit, a příliš ho netrápí, když odpovím, že ne – po tom, co se vyškrábu z postele, vždycky běháme po lese a to je taková psina, že to přebije mnohá zklamání. Beru na sebe podobu jaguára, tmavého, hladkého, s pohyby plavnými ve srovnání s nevázanými psími skoky, tancujeme mezi stromy a křupání listí pod našimi tlapami hlásá lesu naši dobrou náladu. Honíme veverky a občas jeleny a očicháváme pachy, které nám vyprávějí o životě a smrti v přírodě.

Jsem na pachy čím dál zvyklejší a už se téhle podoby nebojím. Stejně jako u čarozraku je trik v tom naučit se to filtrovat.

Orlaith se postupně učí jazyk. Právě teď ke mně mluví v krátkých dávkách slov, v těch nejjednodušších větách. Plynulost a skladbu budeme řešit později, už ale ví, jak požádat o další slova, a díky našemu poutu je mi vždycky jasné, co chce říct, je to takový průnik pocitů a obrazů – podobný, jako když se dorozumíváme s elementály a elementálkami.

V záchranné stanici skončila proto, že se jejím majitelům narodilo dítě alergické na psy. Pořád se jí po nich stýskalo a pamatovala si, jak byli smutní, že ji musejí dát pryč, ale teď je šťastná, že je s námi. Její duševní hlas je o něco uvolněnější než Oberonův a miluje zdejší stromy.

<Borovice! Jedle!> vykřikuje, jak společně běžíme, a z jejích slov a pohybů ocasu je jasně vidět, že je unesená. <Město! Zvuky!>

Naším cílem je dnes pěší průzkum městečka Ouray. Zabírá pouze pár čtverečních mil a prostírá se v takové přírodní míse, ze tří stran ho obklopuje Sanjuanské pohoří, jen na severu je krajina otevřená. Včera jsme si nad městečkem vyhrabali úkryt a schovali tam pro mě peníze, oblečení a taky obojky a vodítka pro psy – Ouray je sice k psům velmi přátelské, ale podle místní vyhlášky musí být vždycky na vodítku.

Polovinu celé zábavy samozřejmě tvořilo zahrabání těchhle věcí a potom zase jejich vyhrabání.

Teď už na sobě mám rifle, sandály a černé tričko hlásající mou lásku k legendární dívčí punkové kapele Laserové vaginy, a tak složím papírovou tašku, která moje oblečení chránila, vezmu ji s sebou a vykročím z kopce. Psi dovádějí přede mnou a co chvíli se ohlížejí, jak jsem daleko, protože se teď pohybuju o hodně pomaleji než předtím.

Ouray je ekonomicky velmi závislé na turismu. Většina výnosů proto pochází z hotelů, restaurací a krámků s tretkami, suvenýry a občas i nějakou tou rádoby uměleckou věcičkou. Přes léto mívají otevřeno sklenář a kovář a jeden týpek vyřezává motorovkou úžasné sochy z kmenů stromů. Napakují se i společnosti pořádající výlety v džípech, peníze vydělané v létě jim vystačí i na zbytek roku. Teď je říjen a teplota klesá, v městečku vesměs panuje klid a Orlaith se tu může bezpečně učit, jak se chovat v městském prostředí. Taky to bude neocenitelná příležitost naučit ji pár nových slov.

Nemám bundu a je mi zima, a tak použiju vazbu, co mě Atticus naučil, a zvýším si tělesnou teplotu. Pak si zavolám psy, protože se už blížíme k řece Uncompahgre, značící západní hranici Ouray. Připevním psům obojky a nahlas řeknu: „Zopakujeme si pravidla chování ve městě. Oberone, ty první.“

<Nesmíme se přibližovat k lidem, musíme je nechat, aby se oni přiblížili k nám.>

„Výborně.“ Zopakuju jeho slova Orlaith a pak se jí zeptám: „Pamatuješ si nějaké pravidlo?“

<Nekadit! Nečúrat!>

„Výtečně. Tyhle věci si určitě vyřešte, než přejdeme most. Ještě něco?“

Oberon řekne:

<A taky nesmíme nikomu čichat k zadku.>

<Neštěkat!> dodá Orlaith.

„Skvěle, skvěle. A...?“

<Neskákat, neobskakovat, držet se u tebe a dát ti vědět, když se budeme chtít zastavit a něco očichat,> dořekne Oberon.

„Vynikající!“ Všechno, co Oberon řekl, zopakuju Orlaith, ale její slova mu netlumočím. Oberon to má dávno v malíku.

S vodítky v ruce a úplně bezstarostná jdu po polní cestě od vodopádů ve Slepém kaňonu, přecházím most a vstupuju do Ouray poblíž Viktoriánské krčmy. Zabočíme doleva na Hlavní ulici a pomalu postupujeme na sever, často se zastavujeme, když psi chtějí něco prozkoumat nebo když si je nějaký kolemjdoucí chce pohladit a prohodit se mnou pár slov. Někteří lidé přecházejí na druhou stranu ulice, jen co nás zahlédnou – jestli jste ještě nikdy neviděli vlkodavy, věřte, že můžou nahánět hrůzu, a ti lidé si bezpochyby myslí, že bych neudržela ani jednoho, natož dva, kdyby si vzali do hlavy, že se někam rozběhnou.

Příjemné ráno skončí, když se zastavíme před obchodem s koženými věcičkami, ačkoli ten za to nemůže. Před krám vyleze jeho majitel, prošedivělý chlapík něco přes padesát, se sluchátkem bezdrátového telefonu v ruce, a popleteně nakrčí čelo.

„Pardon, ale nejmenujete se náhodou Granule nebo tak nějak?“ Moje jméno vysloví úplně špatně, ale na to už jsem zvyklá.

Oberon a Orlaith se k němu současně otočí, nastraží uši a chlapík sebou škubne. Z obchůdku je neviděl, takže ho překvapili, když překročil práh. „Teda. To jsou pořádný psiska,“ zamumlá.

<Štěknout?> zeptá se Orlaith.

<Kdybych na něj teď štěkl, tak by zapištěl,> ozve se Oberon a já mám co dělat, abych zachovala neutrální výraz, když oba psy napadlo v podstatě totéž. Mají pravdu: nejspíš by odvrávoral a ještě si ublížil, jak by se honem drápal pryč, a tak jim připomenu, ať zůstanou zticha.

„Ano, jmenuju se Granuaile,“ odpovím.

„No, máte tu hovor,“ opáčí majitel podniku a podá mi sluchátko. „Prej je to naléhavý. Otázka života a smrti.“ Vezmu si od něj sluchátko a on mi oznámí, že počká uvnitř. Celá situace mě nijak zvlášť nepřekvapuje, jelikož si uvědomuju, že kdo na to má dostatečné schopnosti, může si v případě zájmu zjistit mou polohu pomocí věštby, ale bojím se, jestli mě nečekají nějaké špatné zprávy.

„Díky,“ řeknu chlapíkovi, kývnu na něj a pak si přiložím sluchátko k uchu. „Haló?“

„Granuaile. Tady Lakša.“

„Lakša? Kde seš?“ O Lakše Kulasekaran jsem neslyšela přes deset let. Duch téhle indické čarodějky se mnou kdysi sdílel hlavu a to díky Lakše jsem se dozvěděla, co je Atticus ve skutečnosti zač, a stala se jeho učnicí. Ale potom, co si našla nové tělo, kterého se mohla zcela zmocnit, už jsme spolu mluvily jen párkrát, mně totiž začal opravdový výcvik a ona se přestěhovala jinam a začala nový život.

„V Taňčávúru v Indii.“

„Aha. Úplně nevím, kde to je.“

„Poblíž jihovýchodního pobřeží, ve státě Tamilnádu. Žiju v téhle oblasti už několik let. Narazila jsem na problém, který by tě mohl zajímat, a i kdyby tě nezajímal, ocenila bych tvou pomoc. Už jsi plnohodnotná druidka, že?“

„Jo.“

„Blahopřeju. Tvé schopnosti by tu mohly přinést náramný užitek, obzvlášť jestli jsi příbuzná toho člověka. Neznáš jistého džentlmena jménem Donal MacTiernan?“

„Jo, tak se jmenuje můj otec. Můj pravej otec, ne otčím.“

„A je tvůj otec archeolog?“

Tenhle rozhovor ve mně začínal probouzet obavy. „Jo, je.“

„Toho jsem se bála. Proto jsem si dala tu práci, abych zjistila, kde jsi, a zavolala ti. Mám za to, že je tvůj otec tady. Věděla jsi, že provádí vykopávky v Indii?“

„Ne, ale nepřekvapuje mě to. Provádí vykopávky všude možně po světě.“

„Obávám se, že našel něco, co mělo radši zůstat pohřbeno. Nedávno objevil jednu hliněnou nádobu a otevřel ji, buď nehleděl na to, co na ní bylo napsané, nebo ho to ještě pobídlo. Ta nádoba nebyla prázdná. Obsahovala ducha, který v ní byl uvězněný po mnoho staletí – a to z velmi dobrých důvodů –, a ten ho okamžitě posedl.“

„Posedl? Doprdele. Jak? Stejně jako ty?“

„Ne, ale podobně. Jeho duch pořád obývá tělo, ale ten cizí ho ovládá.“

„Co mi k tomu ještě můžeš říct?“

„Našla jsem tu nádobu na místě vykopávek. Tvůj otec ji upustil nebo ji možná schválně rozbil. Složila jsem ji a přečetla si nápis v sanskrtu. Bylo to varování, že je uvnitř rákšojudž.“

„Co že to, prosím?“

„Rákšojudž, což znamená zapřahač rákšasů. Je to druh kouzelníků, o kterých jsem měla za to, že je vyhubili dřív, než jsem přišla na svět. Umějí vyvolávat démony a podrobovat je své vůli a právě to teď dělá. Rákšasové, které tvůj otec přivolal, šíří touhle oblastí nákazu. Umírají tu lidé.“

„Počkat, chceš říct, že můj táta vraždí lidi?“

„Může za to duch, co ho posedl, ale dělá to v jeho těle. Umím si představit, že ho velmi brzy bude chtít někdo zastavit a asi to nebude řešit kdovíjak citlivě.“

„Ach, bohové –“

„Jo, ti taky.“

„No dobře, za pár hodin jsem tam.“ Budu muset zaběhnout zpátky do srubu, sbalit si pár věcí a pak najít Attika, ale přesun na druhou stranu světa zabere jen chviličku. „Kde se sejdeme?“

„U vchodu do chrámu Brihadišvára. Máme tu o jedenáct a půl hodiny víc než vy, takže dorazíte za naprosté tmy.“

„Tak zatím. Dík za zavolání.“ Típla jsem to, řekla psům, ať počkají, vběhla do krámu s koženými věcičkami a vrátila telefon majiteli.

Jen co jsem se vrátila ven, Oberon se zeptal: <Děje se něco, Chytrá holko?>

Jo, odpověděla jsem v duchu a pohlídala jsem si, aby mě slyšela i Orlaith. Musíme se honem vrátit do srubu. Poběžte se mnou – nezastavujte se, dokud se nezastavím já.

<Město už ne?> zajímalo Orlaith.

Tohle město už ne. Půjdeme do jinýho.

Obrátili jsme to a cesta nám rychle ubíhala, obzvlášť díky tomu, že jsme to měli z kopce. Lidé na chodníku nám uhýbali.

<Slyšel jsem, že někoho posedl duch,> ozval se Oberon. <Nemluvila jsi doufám o Attikovi, že ne?>

Ne, jde o mýho otce. Lakša říkala, že je v Indii a potřebuje mou pomoc.

<Půjdu taky?>

No – sakra. Nemůžu s sebou vzít Oberona i Orlaith, ledaže bych se pro jednoho vrátila. Nemám na to ještě „plně vybavenou“ hlavu a druid potřebuje v hlavě samostatný prostor pro každou bytost, kterou chce přenést mezi sférami. Můžeme naše přátele přesunout do světů vybudovaných potomky literatury, stačí rozdělit vědomí do uzavřených oddílů. Atticus mi to vysvětlil následovně: vlákna jsou cesty a druidové jsou vozidla, která po nich jezdí. Prostor v hlavě je potom jako sedadlo pro spolujezdce. Zatím jsem se zpaměti naučila jenom svět Walta Whitmana, a když se tedy přesunu do Tír na nÓgu a odtamtud do Indie, můžu s sebou přenést jednoho člověka – nebo psa. Bylo by praktičtější, kdyby se k nám připojil Atticus – ten má těch prostorů v hlavě šest. Je jako jeden z těch starých korábů silnic, zatímco já jsem jenom dvousedadlový smart. Ne, beru zpět. Jsem spíš jako dvousedadlový jaguár typu F. Ještě nevím, Oberone. Uvidíme, jestli najdu Attika.

Jakmile přeběhneme po mostě přes řeku Uncompahgre, který vede k vodopádům ve Slepém kaňonu, schováme se do křoví a tam se vysvléknu a proměním v jaguára. Rifle a sandály tu nechám, ale rozhodnu se, že tričko Laserových vagin si odnesu v tlamě. Koneckonců je to vzácnost.

Vyrazíme sprintem zpátky do srubu a psi si to celou dobu užívají, neuvědomují si moje obavy – a to je dobře.

Jen co dorazíme domů, oba hned zamíří k misce s vodou a já do ložnice, abych se vystrojila do boje. Pochybuju, že mi proti duchovi k něčemu budou fyzické zbraně, ale duchové, co posedávají lidi, obvykle umějí přivolat nějakou tu fyzickou hrozbu. Obléknu si nové rifle a nevýrazné tričko, černé, bez potisku. Nebudou mě zdržovat žádní celní úředníci, detektory kovu ani nic takového, takže si připnu dva popruhy, každý se třemi vrhacími noži, a další nože si schovám mezi pas riflí a záda.

Oberone a Orlaith, půjdu do Tír na nÓgu hledat Attika. Snad to nepotrvá dlouho. Máte dost jídla?

<To záleží na tom, jak definuješ ‚dost‘,> opáčí Oberon. <Ještě jsem nedostal svou ranní klobásu.>

<Teď klobása?> zeptá se Orlaith a já se navzdory stresu usměju. Ti dva jsou ze stejného těsta.

Dobře, chápu, odpovím. Musíme pečlivě dbát na naše priority.

Přinutím se vyhradit si na to čas, usmažím jim pár klobás a sobě opeču trochu klíčkového chleba. Doufám sice, že to bude rychlovka, ale snadno se to může protáhnout a netuším, kdy zase budu mít příležitost se najíst – a navíc jsem taky nesnídala.

Uznala jsem, že i psi jsou ve stejné nejistotě, a tak jsem přitáhla pytel granulí a nasypala jim do dvou obřích misek.

<Nečekáš snad, že to budeme jíst, že ne?> prohodil Oberon.

„Je to záložní plán,“ odvětím. „Čistě pro jistotu. Můžete si samozřejmě něco ulovit a v řece máte vody, kolik hrdlo ráčí. Doufám, že budu za pár minut zpátky a nic z toho nebude potřeba. Ale víš, jak se to může zvrhnout, když člověk čeká, že se Atticus bude chovat normálně.“

<Ani mi nemluv! Vždyť občas žere zeleninu!>

„Jde o to, že tu beze mě neumřete hlady a já se vrátím, hned jak to půjde.“

Snídani všichni spořádáme rychle a potom psy obejmu a přesunu se do Tír na nÓgu, hlavní irské sféry, se kterou irští bohové provázali všechny ostatní, čímž nám umožnili cestovat, jak se nám zlíbí. Nejdřív se zastavím v Manannánově sídle, ale tam Atticus není. Není ani na Ostrově času; člun, na němž se tam plavil, je uvázaný u břehu, ke kůlu zatlučenému do země. Není v Goibhniuově dílně ani u Vílího dvora a tím jsou vyčerpány všechny možnosti, kde ho v Tír na nÓgu hledat, jiná místa tu neznám. Nikdo, koho se zeptám, neví, kam se s tím starým chlapem vydali.

Nemůžu plýtvat čas dalším hledáním, a tak se přenesu zpátky do Colorada a zastihnu psy, jak si hrajou u řeky.

Oberone! Orlaith!

<Chytrá holka je zpátky!>

<Granuaile! Závod!>

Žádné stvoření nedokáže člověka přivítat lépe než šťastný pes. I když jsem byla pryč snad jen půl hodiny, jejich radost z mého návratu nebyla o nic menší, než kdybych se tu ukázala po půl roce.

Občas mě mrzí, že se lidi taky nedokážou vítat s tak nespoutaným potěšením. Jen bych asi vynechala olizování obličeje.

Nemůžu si s nimi ovšem hrát, a i když mi to láme srdce, musím tu Oberona nechat, jestliže se chystám do Indie.

„Nemohla jsem Attika nikde najít. Potřebuju, abys tu zůstal a vysvětlil mu, kam jsem šla, aby mě našel,“ oznámím mu. Vejdeme do srubu a tam si vezmu pero a papír a sepíšu vzkaz.

<Co mu mám říct?>

„Vyřiď mu, že jsem šla za Lakšou – snažíme se najít mýho pravýho otce a pomoct mu, protože je v průšvihu, a detaily, kde mě najdete, nechám na tom lístečku. Nezapomeň mu o něm říct, jasně?“

<Na to nezapomenu.>

„Hodnej pejsek.“

<Myslíš, že by bylo divný, kdybych po tobě chtěl, abys řekla Orlaith, že mi bude chybět, až budete pryč?>

Usměju se a odpovím mu v duchu. Viděls až moc lidskejch filmů. Psům se může stýskat, po kom chce, a to v kterékoli fázi vztahu, aniž by dostali mínusový body za divnost.

<To jo! Máme jiný pravidla.>

Budeš mi chybět ty i Atticus, opáčím, uchopím svou hůl Scáthmhaide, vyjdu ven a Orlaith mě následuje. Doufám, že se brzo uvidíme.

<Neboj!>

Přitiskla jsem ruku ke stromu s vláknem a požádala Orlaith, ať dá jednu packu na mě a druhou na strom. Orlaith řekla: <Pa, Oberone! Pak pohrajem!>

Přetlumočila jsem mu to a pak jsme se přesunuly do Indie.

Kapitola 3

„Proč to udělali?“ zeptal se Owen. „Proč zakryli zemi?“

„Řekli by, že to zrychluje jejich dopravní soustavu, ale podle mě je za tím spíš odpor k blátu. Necítí zemní magii tak jako my, takže v tom nevidí mravní rozhodnutí. Jde o pohodlí.“

„Ach, Siodhachane,“ opáčil Owen a zoufale zavrtěl hlavou. „Chceš mi říct, že šlo všecko do háje? To se svět za dva tisíce let nezlepšil?“

Barman nám donesl panáky a piva a já mu poděkoval.

„Některý věci se ale zlepšily dramaticky,“ prohlásil jsem s pohledem upřeným na naše pití.

„Co je teda tohle?“ Arcidruid se zamračil na skleničky a ve tváři se mu jasně zračila nedůvěra.

„Ochutnávka irské geniality,“ opáčil jsem a na další tři slova přepnul do angličtiny: „Whiskey and stout.“ Uchopil jsem panáka a vrátil se ke staré irštině. „Začni tímhle a hoď to do sebe. Pak to zapij pár doušky toho tmavého piva.“

„No dobře,“ opáčil Owen a uchopil skleničku. „Na zdraví.“

„Sláinte,“ odpověděl jsem novodobou irštinou.

Whiskey pálila přesně, jak měla, a i ten guinness byl dokonalý.

Owen jednou zakašlal a vyhrkly mu slzy. „Á, díky bohům pod náma,“ prohlásil a odložil pintu. „Můj národ ještě není úplně ztracenej.“

Oba jsme se zasmáli – docela běžná záležitost, ale nepamatuju, že bych se s ním někdy takhle zasmál – a potom odpověděl přívalem otázek ohledně toho, co viděl cestou do hospody. Ten se následně proměnil v příval otázek ohledně toho, co viděl v baru, a co je to vlastně ta zvláštní nová věc nazývaná věda?

Dali jsme si ještě pár rund a dav hostů po obědě začal řídnout.

Owen se v jednu chvíli obzvlášť rozvášnil a to pobavilo pár mladých drsňáků na baru. Zasmáli se a jeden ho napodobil – mimořádně špatné rozhodnutí, takové, které znamenalo, že ho namísto večerní zábavy s kámoši čeká Noc, kdy dostal pořádně na prdel.

„Drž tu svou hubu nevymáchanou,“ zavrčel na něj Owen. Řekl to staroirsky, ale tón byl nezaměnitelný. Tvrďák se přestal usmívat, odložil pití a zaťal zuby, jak to někteří chlápci dělávají, protože si pak připadají drsnější.

„Mluvíš se mnou, starouši?“

Podle jeho zkušeností to byl moment, kdy většina lidí zařadí zpátečku. Dal Owenovi šanci říct: „S někým jsem si vás spletl,“ a odvrátit zrak a tím to mohlo skončit. Můj arcidruid ale nebyl běžný senior. Poznal v tom výzvu a výzvy nikdy neodmítal. Nespouštěl z toho tvrďáka oči a s úšklebkem ucedil: „Siodhachane, řekni mu, že když brousím jeho matku z boku, vydává zvuky jako jezevec.“

Zazubil jsem se, ale rozhodl jsem se to netlumočit. Nebylo třeba – člověka mohla dost urazit už Owenova řeč těla a zvuk jeho hlasu a náš drsňák téhle příležitosti s radostí využil. Zaťal pěsti a přistoupil ke stolu.

„Hele, starouši, jestli stojíš o problémy, mám jich pro tebe spoustu.“ Přiblížil se a přitom napřáhl pěst a ukázal na Owena prstem. „Vlastně –“

Víc nestihl. Owen ho popadl za ruku, strhl ho k sobě a dal mu hlavičku. Tvrďák vyjekl, šel k zemi a Owen se narovnal a odkopl za sebou židli. „Starších si važ, hošánku!“

V hospodě to ztichlo, jak už to tak bývá, když jde do tuhého. Ten drsňák měl na baru čtyři kámoše a ti právě viděli, jak během necelé vteřiny prohrál na celé čáře s chlapem, co vypadal přinejmenším na sedmdesát a jako by neměl na zaplacení. Měli chvilku na rozmyšlenou: buď se kamarádovi mohli vysmát a do konce života si ho kvůli tomu bez ustání dobírat, nebo mu jít na pomoc. Owen jim nehodlal dovolit, aby se tomu mohli zasmát. Nakopl tvrďáka do břicha a ostatní vyzval, ať se přidají.

„Tak pojďte, já vám dám za vyučenou,“ dráždil je, a třebaže staré irštině nerozuměli, význam byl jednoznačný. Ten dinosaurus se chtěl rvát a úsměv od ucha k uchu v mé tváři nejspíš zrovna dvakrát nepomáhal.

„No tak počkat, hoši,“ spustil barman, všichni ale odložili pití a vrhli se na Owena. Hrdost a bratrství jim nic jiného nedovolily. Já se ani nehnul, ale zamumlal jsem kouzelná slůvka a zvýšil si sílu a rychlost pro případ, že by se mě do toho rozhodli zapojit.

První měl v úmyslu povalit Owena na zem, aby ho pak snáz zkrotili pěstmi. Nevyšlo mu to – arcidruid nás při výcviku nutil, abychom se na něj vyřítili zrovna takhle, protože je to při boji beze zbraně běžná taktika. Owen naznačil úhyb doprava, přinutil tak drsňáka, aby zabočil, načež skočil doleva a odrazil tvrďákovi napřaženou pravačku, aby měl jistotu, že kolem něj jen proletí. A když se kolem něj ten chudák prohnal, arcidruid se s pěstmi ve výšce hrudní kosti obrátil, dal mu levým loktem do spánku a pokračoval v otočce, takže mu další protivník vrazil do zad a on mu zasadil pravým loktem ránu do břicha a tím ho ochromil. Drsňák se zastavil, zlomil se v pase a Owen se rozmáchl stále přichystanou pravačkou, dokončil obrat a tentokrát ho udeřil loktem do brady. Nešťastník přišel o pár zubů a složil se.

Třetí borec zpomalil, rozhodl se, že bude pátrat po nějaké Owenově slabině, a čtvrtého napadlo, že to zkusí se mnou, i když jsem měl na zádech viditelně pověšený meč. Vrhl se na mě zleva s napřaženou pěstí a já čekal, kdy jí proti mně vyrazí. Jakmile to udělal, zastavil jsem ji levačkou a vyřešil jsem to stejně jako Owen: dal jsem mu čelo, využil jsem proti němu jeho setrvačnost. Rozdrtil jsem mu nos a nechal ho klesnout na podlahu a skrýt obličej v dlaních.

Poslední týpek už se nechoval tak drsně, jako když kolem něj stáli jeho parťáci. Morálka rychle vezme zasvé, když se člověk setká s něčím, co dokáže během pár sekund vyřídit jeho kámoše.

Zvedl ruce a vycouval. „Hele, naše chyba. Sorry.“

„Kam se poděla jeho nasranost, Siodhachane? Nejdřív se na mě hrne a pak si to rozmyslí?“ řekl Owen.

„Ty bys to na jeho místě udělal jinak?“

„Napadlo by mě, že si to vyřídíme jindy, jasně. Nejdřív bych se ale naučil rvát. Tohle nebyla žádná zábava.“

„Zábava už je na cestě,“ poznamenal jsem a ukázal na blížícího se vyhazovače. Byl to vysoký hromotluk, takový, co toho hodně snese a bude vám trpělivě bušit pěstí do hlavy, dokud neodpadnete. „Tenhle chlap má za úkol tě odsud vyhodit.“

„A dělá svou práci dobře?“

„To se uvidí.“ Vylovil jsem z kapsy pár bankovek a promluvil anglicky na barmana. „Omlouvám se za ten nepořádek. Nechám vám tady dost peněz za pití a ještě něco navrch.“ Neměl jsem nic jiného než americké dolary, ale ty si snadno vymění. Zatím jsme nenapáchali větší škody, bylo potřeba jen vytřít trochu krve, ale hádal jsem, že to se každou chvílí změní. Vyhazovač se na rozdíl od těch týpků uměl prát. Vypadal jako bývalý voják, který někdy nejspíš prošel výcvikem krav magy. Ukázal Owenovi fajnovější triky. Zhruba za dvacet vteřin už arcidruid ležel na zemi s rukama zkroucenýma za zády a lapal po dechu. Vyhazovač taky funěl, jelikož mu Owen trochu naložil, oběma se ale ve tváři zračil zakrvácený úsměv.

„Tenhle děda se teda umí ohánět,“ prohlásil vyhazovač, vyplivl na podlahu krev a podíval se na mě. „Taky hodláte dělat problémy? Jestli na mě vytáhnete ten meč, budete mít potíže nejen se mnou, ale i se zákonem.“

„Kdepak, já nepotřebuju usměrnit. Mockrát díky, že jste usměrnil jeho.“

„No jo. Tak jdeme.“ Kývl hlavou ke dveřím. „Já půjdu tady s dědouškem hned za váma.“

Dostatečně velkým obloukem jsem ho obešel a zamířil k východu. Owen se smál, když ho vyhazovač zvedal na nohy. „Siodhachane, řekni tomu obřímu tupci, že se mi líbí.“

„Co říkal?“ zeptal se vyhazovač a začal Owena postrkovat před sebou. „Že mi ještě nakope prdel?“

„Ne, říkal, že se mu líbíte.“

„Aha. No tak to slyším prvně.“

„Taky mu samozřejmě jednou nakopu prdel,“ dodal Owen a já se zasmál.

„Tak už to řekl.“

Vyhazovač se uchechtl. „Říkaj to vždycky. Hele, jsem celkem rád, že jste se tu ukázali a zatočili s těma blbečkama, protože jsou to hrozný násosky, ale už se sem nevracejte, hoši, to už bych na vás nebyl tak hodnej.“

„Bez obav,“ ujistil jsem ho a vyšel ven. On za mnou strčil Owena a zavřel za námi.

„Proč pořád ty lokty, co to mělo znamenat?“ zajímalo mě.

„Jo, tohle. Děsně mě bolej klouby na rukou.“ Protáhl se, sáhl si na bedra a zašklebil se. „Kdybych si ty ruce teďka zřídil, ráno bych je neotevřel. Stárnutí je asi stejná zábava jako plavat ve sračkách.“

„Já vím – taky jsem si to jednou zkusil.“

„Jo? Kolik ti bylo, než jsi začal zase mládnout?“

„Bylo mi pětasedmdesát, když jsem potkal Airmid a ta mě to naučila. Ta bolest, o které mluvíš – dnes se tomu říká artritida.“

„Ptal jsem se tě snad, jak se to mu říká? Je mi to fuk, protože já tomu budu říkat bolest kloubů.“

„No dobře.“

„Takže jaký je to tajemství, díky kterýmu seš pořád tak mladej a svěží, co? Dostals jedno z Manannánovejch prasat?“

„Ne, piju jistý čaj. Vlastně ti ho taky uvařím, než ti zařídíme moderní identitu. A jak starý bys asi tak chtěl být?“

„To myslíš vážně, tuhle otázku?“

„Jo.“

„No, nechci vypadat tak mladej jako ty. Vím, že seš teďka starší než já, ale já to tak necítím, jestli mi rozumíš.“

„Rozumím.“ Mně se nicméně líbilo vypadat mladý. Všichni mě díky tomu podceňovali.

„Asi bych měl rád něco přes čtyřicet. To budu dost mladej, abych byl zase silnej a čilej, ale dost starej, abych vzbuzoval určitou úctu.“

„To zní dobře. Vrátíme se ke stromům a seženeme si všechno, co je potřeba. Nohy už jsou lepší, ne?“

„Jo, to jo. Slouží mi, jak jen na starý kolena dovedou. Ta slanina od Fand byla úžasná.“

Vraceli jsme se ke hradu Kilkenny a Owenův krok byl mnohem jistější než cestou sem. Možná mu stejně jako léčivá moc Manannánovy zázračné slaniny pomohlo i to pití a rvačka.

„Jsi připravený začít se učit nový jazyk?“

„Jasně. Ale začal bych polehoučku, nadávkama.“

Začal jsem ho učit anglicky, mluvil jsem s irským přízvukem a ukázalo se, že Owenovi to jde jedna báseň. Samozřejmě dokázal jazyk vstřebat jako druid. Z Kilkenny jsme se přesunuli do Flagstaffu v Arizoně, tam bylo krátce po poledni a bylinkářství Zimní slunce na Sanfranciské ulici mělo otevřeno. Prodávali tam ingredience, které jsem potřeboval k přípravě Takjdečaje, a taky čajové konvičky, a poblíž se nacházel les, co se bude Owenovi líbit.

Než jsme ale vstoupili dovnitř, vytáhl jsem mobil a zavolal svému právníkovi Halu Haukovi, alfa vlkovi Tempeské smečky. Owen byl tak uhranutý jednou kolemjdoucí a divy flagstaffského centra, že si ani nevšiml, že s někým mluvím přes obdélníkové zařízení, které si držím u ucha.

„Hale! Potřeboval bych novou občanku.“

„To si ze mě děláte prdel. Vždyť jsem vám zrovna jednu zařídil!“

„Ne pro sebe.“ Granuaile a já jsme se zbavili předchozích falešných jmen, co nám dal Kojot – Sterling Silver a Betty Bakerová –, a teď jsme si říkali Sean Flanagan a Nessa Thorntonová, i když v soukromí jsme tahle jména nikdy nepoužívali. Ona pro mě pořád byla Granuaile a já pro ni pořád byl Atticus. „Pro někoho jiného. Potřebuju kompletní papíry, protože ještě nikdy žádné neměl.“

Table of Contents

Jak na výslovnost

Kroniky Železného druida

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3