LASER

Theo Addair

Na kraj světa

Ve stínu oskeruše

kniha první

EUROMEDIA GROUP

Na kraj světa

Copyright © Theo Addair, 2019

All rights reserved.

ISBN 978-80-7617-894-6

Kátě a Quintovi,

kteří se mě ujali v mém vysněném světě.

Nikdy na vás nezapomenu.

Jedna, druhá, třetí duše,

kdo je první mezi nimi,

kdo spal v stínu oskeruše,

kdo je spojí do Rodiny?

Počítejte všichni se mnou,

prvý, druhý, třetí,

na koho to slovo padne,

ten je první z dětí.

(oblíbené dětské rozpočítadlo)

PROLOG

Před devíti lety

Místo mluvícího houští by jeden čekal spíš šumění větru nebo bzukot včel. Tak už to na létem rozkvetlých horských loukách chodí. Místo toho by však náhodný kolemjdoucí – pokud by tedy někdo podobný na tenhle kousek úbočí Stříbrných hor zabloudil – uslyšel několik hlasů. Zjevně se dohadovaly, a jakkoli to zní podivně, vycházely z hustého křoví na okraji louky.

„A mám ho! Je to on. Vím to naprosto jistě,“ promluvilo podle hlasu děcko, ovšem překvapivě rozhodně, tónem člověka, který není zvyklý na odpor.

„Mně se to moc nezdá,“ zaskřehotal kdosi. „Vidělas ho vůbec?! Je to jen neduživé pískle!“

„Bodejť,“ přitakalo vlhké zabublání, „nepřežije ani letošní léto, natož cestu za Výheň!“

„Nechte to laskavě na mně, ano? Snad vám nemusím připomínat, že těla mohou velmi klamat. A v tomhle se nepletu. Má obrovský dar. Určitě je to on.“

„Tak přece jsi ho našla,“ vložil se do hovoru přemýšlivý hlas starce.

„Ano, našla. Neschoval jsi ho zase natolik dobře, jak sis asi myslel. I když musím přiznat, že s ‚domem, který jsem sama postavila‘ jsi mě na chvíli zmátl.“

„Chytré, že?“

„Chytré. Ale ne dost. Našla jsem ho – a právě včas.“

„Pořád nemáš vyhráno. Nemusím ti snad připomínat, že možnosti tvého přímého zapojení jsou omezené. A že mu nemůžeš lhát.“

„To tedy vážně nemusíš. Někdy mám pocit, že jediným tvým cílem je házet mi klacky pod nohy. Jako bych se snad nesnažila pomoci nám všem.“

„Zkrátka mám rád, když se osudu nechá volný průběh,“ uchechtl se stařecký hlas, jako by právě pronesl dobrý vtip. Hned ale zvážněl: „Víš dobře, že nesouhlasím s tím, co zamýšlíš. Jsem přesvědčený, že časem se vše vyřeší samo. Tvoje cesta vede přes příliš mnoho rozcestí, než aby se dalo předpovědět, kam tě nakonec zanese.“

„Odmítám sedět se založenýma rukama a dívat se, jak moje děti umírají!“

„Máš moc horkou krev. Ale věz, že tě budu sledovat. Pokud nebudeš hrát podle pravidel, pomohu jim sám… k tomu, aby neuspěli.“

„Jak myslíš. A teď už mě omluv, jak tak koukám, měla bych si pospíšit.“

Zažloutlá stébla trávy v podhůří vysušilo srpnové vedro, až šustila pod nohama. Obloha vybledla do světlounce modré, skoro se žhavila do běla, slunce nemilosrdně pálilo a oslepovalo každého, kdo se odvážil zvednout pohled. Zem pod vzrostlým jeřábem oskeruší pokryly úzké lístky, jež se žízní zkroutily a opadaly. Na krajině leželo těžké, dusné horko jako poklička na hrnci.

Najednou se jeden lístek pohnul. Jen sebou cukl a zase dál ležel jakoby nic. A po chvilince znovu. Nakonec se překulil a o píď poodlétl. Na tom nečekaném poryvu větru nesl vinu záchvat hvízdavého kašle z pootevřených úst hubeného kluka, který ležel ve stínu pod jeřábem.

Jeho kůže vynikala tmavším odstínem, než se v tomto kraji považovalo za obvyklé, ale svým žlutavým nádechem přesto působila nezdravě. Bosé nohy oblečené v otrhaných plátěných kalhotách, které představovaly jediný kus jeho oděvu, měl nazdařbůh rozhozené. Připomínal hadrovou panenku, již nějaké děcko pohodilo. Pod hlavou s rovnými černými vlasy, ještě po dětském způsobu dlouhými, měl založenou ruku a tvrdě spal.

Z nedalekého lesa, jenž se táhl až k samému úpatí Stříbrných hor, tiše vyšla světlovlasá holčička. Byla drobná, ještě menší než spící chlapec – možná osmiletá. Její oděv tvořily umně spletené ratolesti a stébla nejrůznějších rostlin. Vysušená tráva pod jejími kroky nešustila, dokonce se zdálo, že její nohy snad stébla ani neohýbají.

Holčička se zastavila pár kroků od jeřábu a zamyšleně se zadívala na nebe, na němž od západu začínaly houstnout těžké bouřkové mraky. Potom upřela světle modré oči na spícího chlapce. Kolem jeho těla začaly ze země vyrážet mladé úponky, rostly a sílily, až se nakonec nahoře spojily a těsně se navzájem zapletly v pevný přístřešek.

Chlapec jen zamručel a otočil se na bok.

Holčička spokojeně pokývla hlavou. Nato se obrátila, rychle jako poplašená srnka, a rozběhla se k lesu, kde se neslyšně ztratila mezi stromy.

V dálce zahřmělo a o chvíli později se spustilo krupobití. Ledové kroupy, velké jako pěstička nemluvněte, servaly zbývající lístky z jeřábu, rozbily napadrť několik přežívajících sedmikrásek, a dokonce lhostejně utloukly špačka, co právě letěl kolem. Když krupobití dokonalo své dílo zkázy, unaveně přešlo ve vytrvalý liják. Vyschlá půda do sebe žíznivě vsakovala vodu, i přesto se však na zemi ihned začaly tvořit velké kaluže. Jen v zeleném přístřešku pod jeřábem oskeruší bylo sucho a teplo.

Chlapec spal a na tváři mu pohrával úsměv.

1. KAPITOLA

Nyní

„Pod okna západního křídla zasaď něco veselého, na co se dá po ránu koukat. A pak zkontroluj růže před vchodem. Připadá mi, že je něco žere.“

Kiro přikývl a tmavýma očima, jejichž vnitřní koutek překrývalo horní víčko, díky čemuž neustále působily trochu přimhouřeně, trpělivě hleděl na mladou ženu před sebou. Byla skoro o hlavu vyšší než on, štíhlá, v květovaných šatech a výstředním slaměném klobouku. Sotva který její rys by snesl označení nenápadný, od široce posazených šedomodrých očí přes dlouhé údy až po vlasy v barvě čerstvé smetany.

Příkazy, co a jak má ve své zahradě dělat, pouštěl Kiro jedním uchem tam a druhým ven. Užíval si paprsků slunce a v myšlenkách se zatoulal ke dni, kdy zde stanul poprvé, prochladlý a zoufalý. Bezúspěšně tehdy přemítal, kolik asi Anastázii může být let. Bez zaváhání by byl řekl, že není starší než on. Tvář bez jediné vrásky, v očích často poťouchlé jiskřičky, pohyby jisté a pružné. Jen ty sněhobílé vlasy ho mátly, přidávaly jí roky a činily odhad prakticky nemožným. Od té doby samozřejmě už dávno věděl, že Anastázii je pouhých dvacet let – jen o dva roky víc než jemu.

„…bude tamhle. Posloucháš mě vůbec?“ doneslo se konečně ke Kirovým uším. Začervenal se a sklopil pohled.

„Promiňte, paní. Zamyslel jsem se.“

„To jsem si přesně myslela,“ vykřikla Anastázie vítězoslavně. „Tvářil ses úplně, ale úplně jako strýc Jevgenij, když mu teta – chm, to nic. Každopádně, říkala jsem si, jestli bys mohl použít ty svoje čáry a vypěstovat tamhle před jezírkem kousek stínu. Myslela jsem na pár bříz, to by bylo nejlepší. Už začíná být horko.“

Začala si nenuceně prohlížet nehty na rukou a až po chvíli zvedla pohled ke Kirovi. Ten navzdory jantarové pleti zbledl a vyděšeně na ni pohlédl.

„Čáry?“ zopakoval chabě. „Vůbec nevím, o čem mluvíte…“

„Ale jen nepovídej,“ plácla ho po rameni v přátelském gestu, i když do toho vložila možná trochu víc síly, než by považoval za nutné. Významně se zadívala na od pohledu staletou oskeruši v odlehlém koutě zahrady, ušklíbla se a vesele na něj mrkla. Pak se otočila na patě a odešla k domu.

Kiro zůstal stát jako přimrazený a horečně uvažoval co dál. Nechtělo se mu opouštět Březový vrch. Práce pro Anastázii byla snadná a bydlení v zahradnickém domku přímo přepychové. Navíc tady pracoval už druhou sezonu a Anastázie si ho k jeho úžasu nechala ve svých službách i na další zimu, pod záminkou, že co chvíli je ve velkém domě potřeba něco opravit nebo něco těžkého zvednout – přičemž Kiro si plně uvědomoval, že oboje by Anastázie zvládla stejně dobře a dost možná i lépe než on.

Ale zůstávat nebylo bezpečné. Ne, rozhodl se, musí odejít, a to hned.

Položil hrábě na zem a spěšně se vydal ke svému domku, když tu na něj Anastázie zavolala z okna: „Kiro! No tak, Kiro!“ Ještě netrpělivě zamávala rukou k sobě. Kiro chvíli váhal na místě a pak se neochotně vydal k velkému domu. Prošel zdobeným portálem přes halu s kamenným schodištěm do salonu, kde každé volné místečko zabírala některá z nesourodé sbírky cizokrajných cetek.

Při každé ze zřídkavých příležitostí, kdy byl povolán do velkého domu, si až bolestně uvědomoval svůj vzhled – špinavé a od jara do podzimu bosé nohy, častým praním chatrnou halenu nebo vlasy padající až na ramena.

„Nikam neodcházíš,“ ozvala se Anastázie věcně.

Teď teprve si jí Kiro všiml – stála v samém koutě salonu se založenýma rukama. Klobouk odložila na sekretář a dlouhé bílé vlasy se jí vlnily po zádech v zacuchaných pramíncích.

Kiro se nervózně ošil. Bude ho snad Anastázie vydírat, že ho udá za čarodějnictví?

Anastázie se usmála, s náznakem škodolibosti, na kterou si u ní už zvykl.

„Netvař se tak vyplašeně. Nemám v úmyslu působit ti nepříjemnosti. A kromě toho,“ ušklíbla se, i když její oči na něj hleděly s ochranářskou náklonností, „kdo by chtěl ublížit něčemu, jako jsi ty, ten by snad ani neměl srdce.“

Její posměšky nebyly Kirovi úplně po chuti, na druhou stranu se mu zdály mnohem lepší, než aby ho vlekli v provazech do vězení pro čaroděje. Hleděl na ni tedy beze slova a čekal, co se bude dít.

Anastázie mu pohled chvíli mlčky oplácela a její výraz se změnil ze škádlivého v přemýšlivý. Kirovi se ticho i upřený pohled pomalu začínaly zdát nesnesitelné.

„Nevymýšlej hlouposti a nespěchej k unáhleným závěrům,“ promluvila konečně a její hlas zněl nezvykle vážně. „Jdi si po své práci a po západu slunce se sem vrať. V klidu si sedneme a promluvíme si. A tím myslím upřímně a bez vytáček. Však víš, takových těch, jako že ten obrovský strom roste v koutě zahrady odnepaměti.“

Kiro měl pocit, že by to mohla být past. Na druhou stranu ale nedokázal přijít na nic, co by tím Anastázie mohla sledovat. Těch pár dergyzů odměny určitě ne, pomyslel si při pohledu kolem sebe. A že by se chtěla nějak zvlášť zalíbit Společnosti, to mu k ní taky moc nesedělo.

Nakonec beze slova přikývl.

„Domluveno!“ tleskla Anastázie radostně rukama. Pak se zamračila, jako by si na něco vzpomněla. „Jak to přijde, že nemáš Rodinu?“

Kiro chvíli neodpovídal; zaplavily ho vzpomínky, o kterých ještě s nikým nemluvil. „Já… Sestra mi vrátila duši. Paní.“

Pokud to Anastázii překvapilo – a Kiro by se opravdu divil, kdyby ne –, nedala to na sobě znát. Jen přikývla a pokynula mu, že může jít.

Potichu vyšel ze salonu a zavřel za sebou dveře. Před domem se zastavil v dopoledním slunci a přemýšlel, zda by přece jenom neměl sebrat svých pět švestek a zmizet. Ale měl už utíkání dost, a kromě toho musel přece myslet na Daria. Jakkoli to bylo nejspíš bláhové, Kiro se pořád ještě nevzdával. Vynaložil nemálo sil na to, aby mohl zůstat v tomhle kraji pod vrchy Stříbrných hor rozežraných šachtami, a služba u Anastázie představovala jeho poslední šanci.

Nakonec s pocitem nepatřičné lehkomyslnosti potřásl hlavou a šel se věnovat růžím před vchodem.

Celý zbytek dne se Kirovi honila hlavou spousta myšlenek a ani jedna mu na klidu nepřidala. Jediným kladem bylo, že mu díky tomu čas rychle uběhl.

Ubíhalo mu však všemi směry i soustředění. Snad proto později odpoledne na jednom ze záhonů místo způsobných klíčících semínek vyrazila ze země záplava vzrostlých, rozkvetlých macešek. Když si to Kiro uvědomil, nejdřív se vyděsil, ale pak nad tím mávl rukou. Teď už na tom nezáleží, pomyslel si a šel se umýt. Potom bez obvyklé chuti povečeřel a těžkým krokem se vydal k velkému domu.

Ve vysokých tabulkových oknech na terasu se odráželo zapadající slunce. Dveře vedle nich byly otevřené. Zamířil tedy k nim a vešel přímo do malého salonku.

Anastázie salonek používala většinou k malování, protože velké prosklené plochy dovnitř propouštěly spoustu světla. Občas mívala ve zvyku pozvat Kira dovnitř a zeptat se ho, co si myslí o jejím posledním obrazu. Ze začátku ho to neuvěřitelně vyvádělo z míry, ale postupně se na tyhle diskuse začínal dokonce těšit. Anastázie se často chovala jako rozmazlená dědička – dokonce do takové míry, až Kiro přemýšlel, zda to není jen póza. Navzdory tomu ovšem nevyžadovala samozřejmou chválu, nebo dokonce bezduché pochlebování, když šlo o její malby. Dávala přednost upřímnému názoru. Jakmile si Kiro na tuhle myšlenku zvykl a oprostil se od nervozity, jejich často vášnivé debaty nad jejími díly si doopravdy užíval.

Dnes ale Kiro již ve dveřích místo barev a terpentýnu ucítil štiplavý kouř. Jeho vůně nepříjemně rozvířila dávno spící vzpomínky.

Opatrně strčil dovnitř hlavu. „Haló? Paní?“

Když se nic neozvalo, udělal krok dovnitř a troufl si: „Anastázie…?“

Zaslechl zašustění látky a Anastázie se před ním vynořila z šera, v dlouhých splývavých šatech a s bílými vlasy spletenými do složitého drdolu. Horní polovinu obličeje měla pomalovanou rudým líčidlem, na první pohled to vypadalo, jako by jí po celém čele stékala přes oči a nos krev.

Natáhla k němu ruku. Kiro na ni zůstal chvíli hledět. Pak si pomyslel, že dnešek už divnější být nemůže, a váhavě uchopil nabízenou dlaň. Anastázie ho zavedla dovnitř do místnosti.

Na podlaze stálo několik předmětů rozestavených do kruhu. Kiro s námahou polkl a zavřel oči. Nemusel se dívat, aby mohl předměty na podlaze vyjmenovat: miska pšenice, džbánek vody, ptačí kost, oskerušová tříska a poslední, poměrně vzácná položka – pokřivený úlomek nebeského skla. Kiro se bezmyšlenkovitě pozastavil nad tím, jak jej asi Anastázie získala. V pomyslném středu kruhu stála malá kovaná nádobka s doutnající směsí suchých bylin.

„Co se pořád tváříš jako vylekaná myš,“ zasmála se Anastázie nahlas.

Podle zvuku musela stát těsně za ním. Kiro sebou překvapeně trhl. Skoro na její přítomnost zapomněl.

„To je nějaký vtip, paní?“ zeptal se hořce a napůl odvrátil pobledlý obličej. „Nebo jste už poslala pro gardu a tohle je důkaz proti mně?“

Začal si v duchu zoufale probírat možné únikové cesty.

„Podívej se na mě,“ přikázala mu Anastázie pevně, i když v jejím hlase zněl náznak pobavení.

Kiro poslušně zvedl roztěkaný pohled k její tváři. Anastázie na něho po několik úderů srdce hleděla mlčky.

„Vypadám snad jako někdo, kdo poslal pro gardu?“ zeptala se měkce.

Kiro se přestal jen dívat a začal vidět. Viděl její nalíčenou tvář, květy ve vlasech i úponek psího vína obtočený kolem zápěstí. Polkl. Neodvažoval se promluvit. Mlčky a otupěle přemítal, zda má tak velikou smůlu, nebo naopak tak veliké štěstí, že právě on skončil ve službě u dcery Země.

Ticho se protahovalo a Kiro si uvědomil, že Anastáziina otázka nebyla řečnická. Zavrtěl hlavou.

Odpověď ji zřejmě uspokojila a přešla místnost ke Kruhu. Kiro ji zdráhavě následoval. Nebyl by si pomyslel, že se k tomu všemu ještě někdy vrátí. Ale nejspíš to bylo nevyhnutelné.

Anastázie nabrala trochu líčidla z palety položené na komodě a pomalu zvedla obarvenou dlaň k jeho tváři. Kiro semkl víčka a zatnul zuby do spodního rtu, až to zabolelo. Ale neuhnul. Cítil, jak mu jedním plynulým pohybem ruky rozetřela barvu od kořínků vlasů přes čelo dolů. Otevřel oči a několikrát zamrkal, když v nich ucítil známé pálení.

Anastázie jednou kývla hlavou, jako by mu chtěla dodat odvahy. Kiro na okamžik zaváhal a pak s povzdechem vstoupil do Kruhu. Natáhl rozechvěle ruce dopředu a propletl své prsty s jejími – levou ruku s její levou, pravou s její pravou, takže se ruce křížily a spojovaly přímo v oblaku omamně vonícího kouře. Zavřel oči.

Pak přišla slova.

Slova v dávném, neznámém jazyce, která měla být letitým nepoužíváním zapomenutá, ale vryla se mu do paměti a za dlouhých bezesných nocí mu kroužila hlavou jako listí, které honí vzdušný vír po žloutnoucí trávě. Ta slova teď vyplula na samý povrch jeho mysli. Stoupala mu hrdlem jako žluč. Musel je vyslovit, i kdyby nechtěl.

Přestal se bránit; bylo to svým způsobem osvobozující. Nápěv vyrazil z jeho úst na svobodu, zatočil se v Kruhu a spojil s Anastáziiným sametovým altem.

Kiro upnul mysl na jedinou věc – na bezprostřední úkol. Přestal vnímat stěny kolem sebe, kamennou podlahu, postupně si přestal uvědomovat celé tělo kromě místa, kde se jeho ruce dotýkaly Anastáziiných. Zůstal z něj jen tento jediný bod a jeho vědomí uvolněné ze zajetí hmotného těla a rozpínající se do nekonečného prostoru. Přemohl ho důvěrně známý pocit, že v jediném okamžiku vidí, slyší i cítí všechno.

Melodie vystoupala k vrcholu. V Kirově mysli se stala hučením vodopádu, řevem vichřice, rachotem zemětřesení. Vyplnila celé jeho bytí, kromě ní nebylo nic. Dotek Anastáziiných rukou na jeho ohnivě žhnul.

Píseň dospěla k závěru.

Kira se zmocnila povědomá závrať, zem mu zakolísala pod nohama, jako když ve snu padá z výšky a těsně předtím, než se roztříští o zem, se probudí.

Otevřel oči a zachytil Anastáziin pohled. Zorničky měla rozšířené a jen pomalu z nich vyprchával odraz ohromného prostoru, kde se před chvílí spolu vznášeli. Pustil její ruce a okamžitě ucítil intenzivní pocit ztráty, který po chvíli otupěl a nahradila ho uklidňující sounáležitost.

Teď patřili k sobě. Byli Bratr a Sestra. Byli Rodina.

2. KAPITOLA

Před devíti lety

Kiro se pomalu probouzel. Zívl a protáhl se s rukama nad hlavou. Překvapeně otevřel oči, když jeho prsty narazily na nečekanou překážku. Copak neusnul pod starou oskeruší kousek od jejich domu? Posadil se, rozespale zamrkal a protřel si oči dlaněmi. Hustým listovím k němu pronikalo tlumené nazelenalé světlo. Po čtyřech přelezl ke stěně přístřešku, s námahou rozhrnul větve a protáhl se ven.

Skrz roztrhané mraky svítilo slunce a odráželo se v kalužích. Kiro se postavil a o několik kroků odstoupil, aby si mohl lépe prohlédnout svůj dočasný úkryt. Tohle tady prve rozhodně nerostlo. Copak může kolem člověka vyrašit dům, když si na chvíli zdřímne? Zadíval se podezíravě na rozsochatou oskeruši. Nejspíš se jim neříkalo čarodějnické stromy jen tak nadarmo.

Jeho bosé nohy začvachtaly ve studené vodě, až mu na hubených pažích naskočila husí kůže. Objal si holý trup rukama a zachvěl se. Měl by jít domů, napadlo ho, je sobota. Měl by se tam dostat dřív, než se otec vrátí z týdenní směny v horách.

Otočil se a ztuhl. Jen pár kroků od něj nehybně stálo děvčátko o pár palců menší než on sám, v šatičkách, které vypadaly spíš jako něco, co vyrostlo v lese, než jako dílo lidských rukou. Hleděla přímo na něj, se rtíky zkřivenými do pobaveného úšklebku.

„Co stojíš, Kiro?“ zeptala se netrpělivě. „Pojď, čeká nás spousta práce.“

A aniž by čekala na odpověď, otočila se a rozběhla do lesa. Kiro ještě chvíli stál a zíral za mizející dívkou s pootevřenými ústy. Pak se oklepal a vyrazil za ní.

„Počkej!“ volal udýchaně. S obtížemi ji doběhl a chytil za rameno. Kdo seš? chtěl se zeptat. A kam deme? Místo toho se z námahy rozkašlal a nebyl schopen slova.

Prudce se otočila a probodla ho natolik zuřivým pohledem, až se nevědomky přikrčil. Holčička si povzdechla.

„Děti. Zvykej si,“ zamumlala polohlasem a nahlas zopakovala: „Pojď už! Máme málo času.“

„Ale na co?“ vypravil ze sebe nakonec nakřáplým hlasem.

„A kam mě vedeš? Vodkaď mě znáš? A proč –“

„Moc mluvíš,“ utrousilo děvče. Popadlo Kira za zápěstí a vyrazilo svižným krokem vpřed. Mělo překvapivě silný stisk. Kirovi nezbývalo než klopýtat za ní a šetřit dechem.

Zastavili se až po hodné chvíli. Kiro už měl tou dobou pocit, že co nevidět padne vyčerpáním. Opřel se rukama o kolena a chvíli jen dýchal a kašlal, kašlal a dýchal. Jakmile začalo dýchání převládat, narovnal se a rozhlédl kolem sebe.

Stáli na malé mýtině zarostlé vysokými travinami. Kolem nich se tyčily staré jilmy, jasany a duby a jejich koruny vrhaly na převážnou část paseky kropenatý stín. Snad i díky tomu ji letní slunce nevysušilo na troud a tráva se na ní svěže zelenala.

Dívka mlčky přešla na kraj mýtiny, kde rostl shluk hustého křoví. Kiro ji pomalu následoval. Když došel blíž, všiml si, že to není obyčejná houština, ale podobný živý přístřešek, v jakém se toho odpoledne probudil. Dívka poodhrnula větve a pokynula mu, aby vešel.

Kirovi chvilku trvalo, než se v nazelenalém šeru rozkoukal. Na zemi spatřil směs nesourodých předmětů – misku zrní, kousek dřeva, podivný kámen… Při bližším pohledu si uvědomil, že nejsou po zemi náhodně poházené, ale jsou uspořádané do kruhu kolem svazku suchých květů a trav.

Zvedl tázavý pohled k dívce a zalapal po dechu. Po jejím čele stékala přes oči až na nos a lícní kosti krev.

„Co se ti –“ vyhrkl, ale dívka si přiložila prst ke rtům.

Pak ho zlehka pohladila po tváři, odshora dolů. Necítil nic, ale instinktivně zavřel oči. Když je zase otevřel, sykl bolestí i překvapením. V očích ho pálilo, jako by mu do nich někdo nakapal šťávu z cibule. Zvedl ruce, aby si je protřel, ale dívka ho chytila pevně za obě zápěstí. Teprve když přestal bojovat proti tlaku jejích rukou, pustila ho a podle zvuku o pár kroků poodešla.

Kiro chvíli mrkal a snažil se zapudit slzy, které se mu hromadily na řasách. Když konečně zase jasně viděl, otočil se a zjistil, že dívka nějak zapálila svazek bylin ve středu kruhu. Jak to udělala, neměl ponětí. Zvuk křesadla neslyšel, tím si byl jistý.

Vzala ho za ruku a odvedla doprostřed kruhu, přímo k doutnající otýpce. Stoupající dým šířil štiplavou vůni, z níž se Kirovi zatočila hlava.

Pak se na délku natažených paží postavila vedle něj a začala zpívat zvláštní píseň. Kiro nikdy podobnou neslyšel, neznal ani jazyk. Přesto jí podvědomě rozuměl, jako by mu v mysli malovala obrazy.

Dívka pomalu obcházela Kira po kruhu, aniž by z něho jen na okamžik spustila konečky prstů. Po chvíli se ho zmocnila závrať a hned potom pocit, jako by vůbec neměl tělo. Když píseň skončila a dívčiny ruce se ho přestaly dotýkat, zavrávoral a upadl na jedno koleno.

„Vstávej, Kiro,“ napřáhla k němu ruku. Zblízka viděl pihy na jejím nose a chybějící přední zub. Chytil se jí za ruku a vytáhl se do stoje.

„Já jsem Tereza. Teď ti můžu všechno vysvětlit.“ Zarazila se a přemýšlivě si skousla palec. „Můžu ti vysvětlit tak půlku. Ale neboj se,“ pohladila ho chlácholivě po rameni, „máme na to roky.“

Dávno po západu slunce se Kiro vkradl do síně malého roubeného domku. Pomalu pootevřel dveře do světnice a zašklebil se, když hlasitě zavrzaly. V topeništi pece plápolal oheň a vrhal mihotavé světlo na podsaditého šlachovitého muže s ošlehanou tváří bez vousů, který shrbeně seděl za stolem.

„Otče,“ pípl Kiro a odmlčel se. Stejně nevěděl, co říci.

„Kdes byl?“ zeptal se otec unaveně. „Vrátim se, a tady nikde nikdo, v peci vyhaslo… na večeři kus starýho chleba…“

Kiro provinile sklopil hlavu k udusané hliněné podlaze. Otec celý týden tvrdě pracoval ve stříbrném dole, spolu s ostatními horníky odjížděl povozem ze vsi každé pondělí dlouho před rozedněním a domů se vracel teprve v sobotu v podvečer.

„Je mi to líto. Usnul sem venku a pak –“

Kiro se zarazil. Tereza říkala, že o ní nesmí nikomu vyprávět. Kirovi se to moc nelíbilo; kdykoli se snažil mít před otcem tajnosti, dříve nebo později to nedopadlo dobře. Ale Tereza na tom trvala. Dokonce mu odmítala cokoli říct, dokud jí neslíbil, že o ní a jejich setkání ani nemukne, a před odchodem mu pozorně zkontrolovala tvář, aby se ujistila, že mu na ní neulpěly zbytky rudého líčidla.

„– a pak sem se probudil a bylo už pozdě,“ dokončil tedy trochu nešikovně a zůstal stát vedle stolu.

Otec si povzdechl.

„Byls tak unavenej… já vim, sem málo doma, nechávám na tobě až moc práce. Viděl sem, jaks vopravil střechu.“ Pousmál se, spíše jen úzkýma očima, jako by jeho pevně sevřená ústa podobným pohybům dávno odvykla. „I hospodářství zastaneš, jak se patří. Di spát, di. Promluvíme si zejtra.“

Kiro jen pokývl a se staženým hrdlem vyšplhal po žebříku na malou půdičku, kde spával. Měl o čem přemýšlet. Za jediné odpoledne získal sestru – ačkoli jak může ta divná holka být jeho sestra, úplně nechápal –, dozvěděl se, že má zvláštní nadání, i když zatím dobře nevěděl k čemu, a stal se součástí podivného obřadu, o kterém nesměl nikde ani ceknout. To znělo skoro jako opravdické dobrodružství! Když nakonec přece jen usínal, honily se mu hlavou cizí, neznámé písně a otcova tvář, jež na něj shlížela se zklamáním.

V neděli časně ráno Kira vzbudily sluneční paprsky prosvítající dřevěnými dvířky na seno. Tiše vstal, oblékl si kromě plátěných kalhot i košili a opatrně slezl dolů. Ve světnici pak vzal hrnec a džbán a vyklouzl na dvůr.

Nejdříve si u studny pořádně umyl obličej. Když nakrmil zvířata a se všemi se pozdravil, podojil kozu. Hrnec s mlékem postavil u dveří a odběhl ke kraji lesa natrhat jahody a maliny. Potom zatopil v kamnech, jak nejtišeji dovedl, a uvařil pro oba pořádnou porci obilné kaše.

Posnídali mlčky. Kiro si obul boty a šel naložit vozík čerstvou zeleninou. Otec si vzal klobouk a vydali se do Mokrého Dolu na trh.

Na dohled prvních vesnických stavení, na samém kraji Viktorova pole, se tísnil hlouček zvědavců kolem zvláštního železného vozu. Vedle něj stálo několik nedbale svázaných snopů obilí.

„Už se roztahujou i tady v Záhoří,“ ozvalo se tlumeně v zadní řadě. „Jako by jim nestačilo, že sou celý Stříbrný hory prolezlý štolama. Teď tu budou ještě kazit vzduch.“

„To neni nic novýho,“ zabručel vysoký vousatý muž, který bydlel na samotě nad vsí. Jak jen se jmenoval? Tárik, nebo tak nějak. Pak se ohlédl a pronikavě se zadíval přímo na Kirova otce. „Nemám pravdu, Tychko?“

Kiro ho už moc nevnímal. Nechal vozík stranou, hned se zamíchal mezi zírající vesničany a snažil se prokličkovat mezi jejich nohama někam, odkud by viděl.

Muž u vozu měl na sobě tmavomodrý oděv plný černých mastných šmouh. Ale nejpodivnější ze všeho bylo, že vůz prskal, otřásal se a lomozil na celé kolo a vycházel z něho bílý dým. Nehybným horkým vzduchem se šířila vůně ohně, železa a něčeho pronikavého, co Kiro nedokázal pojmenovat. Znepokojeným pohledem se pokusil vyhledat otce. Protože to ale vypadalo, že nikdo kolem do bezpečí neprchá, přemohla i Kira zvědavost a zůstal stát, i když byl stále připravený utéci.

Hned mu došlo, že muž a jeho podivný vůz přijeli ze Čtyřměstí. Často si představoval, jak asi největší a nejhonosnější město na Zemi vypadá. Říkalo se, že je docela jiné než obyčejná města. Stojí v něm prý domy tak vysoké, že ani nedohlédneš, ulice jsou vydlážděné stříbrem a všecky práce se tam dělají samy – sama se příze spřádá, samo se plátno tká, samy se z něj šaty šijí, a lidé jen sedí a zahálejí. Takhle pěkně to Společnost ve Čtyřměstí zařídila, povídalo se, a jednou tak bude vypadat celý svět.

Muž povykoval a rozmachoval rukama. Kiro si všiml, že na levé mu chybí dva prsty. „Přistupte blíž! Uvidíte něco, co ste eště neviděli! Ať ztratim duši, esli nebudete zírat!“

Kiro zaujatě sledoval, jak muž vzal plnou náruč obilí, vystoupil na dřevěný špalek, aby dosáhl, a celou otýpku hodil do velkého trychtýře na samém vršku podivného stroje. Stroj zaprskal a pak se stala ta nejpozoruhodnější věc. Kiro i všichni kolem něj vydechli úžasem a po chvilce překvapeného mlčení – vyplněného víc než dost řevem stroje – začali jeden přes druhého o překot brebentit.

Z roury na předním konci stroje začalo padat vymlácené zrní! Kiro udělal krůček dopředu a nemohl odtrhnout pohled od žlutého pramínku obilí hrnoucího se do vědra, které stálo pod strojem.

Nakonec muž hlučný stroj umlčel a dlaní vymetl poslední zrna do vědra. Dav zvědavců se s mumláním začal rozcházet. Jen několik statkářů přistoupilo ke stroji, zvědavě ho obhlíželi a kladli muži nejrůznější otázky.

„To vám sežrala ta mašina?“ zeptal se kdosi a posměšně zavrtěl zdviženými prsty. Kiro se zastavil a poslouchal. Copak stroj žere taky lidi?

„Ale houby,“ opáčil cizí muž a poplácal stroj zmrzačenou dlaní po boku jako poslušného koně, „tadleta mašinka je krotká jako kotě. To ty Matčiny vojáci, šmejdi…“

O Matčiných vojácích už Kiro slyšel ledacos, a tak ho hovor brzy přestal zajímat. Kromě toho si uvědomil, že tu okolkuje až moc dlouho. Honem se ohlédl po otci, ale místo, kde předtím stál, zelo prázdnotou. I jeho vozík zmizel. Kiro si v duchu vynadal a co noha nohu mine se vydal k tržišti pro zasloužené pokárání.

Na tržišti všechno probíhalo jako obvykle. Během dopoledne se zastavilo u jejich vozíku lidí nepočítaně. Někdo nakupovat, jiný zas, aby utrousil posměšek. Málokdo se zdržel na kus řeči, jak bylo zvykem u ostatních stánků.

Nakoupit přišla i služebná z panského domu na Bláznivém vrchu, tmavovlasé baculaté děvče o pár let starší než Kiro. Vlastně se tomu místu nad Mokrým Dolem správně říkalo Březový vrch, ale místní ho škodolibě přejmenovali. Kiro samozřejmě neznal všechny klepy, které po vsi kolovaly, ale pochopil, že tamní panstvo už nikdo celé roky nezahlédl a nejspíš jsou všichni šílení. Nemálo ho zajímalo, jak takový bláznivý dům asi vypadá, ačkoli mu otec přísně zakázal tam chodit. Když se tam však jednou přece potají vydal, přes zarostlou zahradu viděl prosvítat sotva kousky střechy.

„Pani mi minule nakázala, že mám už nakupovat jenom u vás,“ prozradila jim služebná zvesela. Tohle děvče se jako jedno z mála nikdy nestydělo nechat se vidět, jak s nimi klábosí. Kiro se usmál a přidal jí mrkev navíc, stejně buclatou jako ona sama.

„Už budu dycky řikat Březovej vrch, jak se patří, a ne Bláznivej,“ přislíbil jí z náhlého popudu a vysloužil si tím od otce štulec.

„Ale jen ho nechte,“ zasmálo se děvče, „však my s pani víme, jak se tam u nás řiká.“

Když prodali všechnu zeleninu, zastavili se jako skoro každou neděli na vesnickém shromáždění. Před vchodem do nejhonosnější stavby ve vsi už postávaly neuspořádané hloučky lidí a pomalu se trousily dovnitř. Kiro vždycky hltal očima okna s výplněmi z nazelenalých koleček, jimiž dovnitř pronikalo tlumené světlo.

Jakmile se všichni usadili či alespoň našli kus místa k stání, Zoran vystoupil na stupínek, složil si ruce na úctyhodný břich a začal řečnit. Kiro to jako obvykle vnímal jen zpola.

Člověk je pán tvorstva, bla bla bla… Jako svrchovaní vládci Země, bla bla bla… Jedině díky pokroku můžeme, bla bla bla… Všeobecná těžařská a technologická společnost již brzy zajistí, bla bla bla.

Pak došlo samozřejmě i na děti – jak je třeba mít jich hodně a vést je k pilné práci, svazek muže a ženy pod zákonem Společnosti je příspěvkem každého k pokroku, a tak dál.

A nakonec sliby. Ty nechyběly na konci nikdy. Brzo se budeme mít lépe. Společnost s Prezidiem v čele zařídí, aby bylo dost tohohle a dost onoho. Dokonce i v zapadlé záhorské vísce jako Mokrý Důl. Pokaždé to samé, nesrozumitelná nabubřelá změť slov.

Kiro zívl. Nemohl se dočkat, až řečnění skončí a budou moci jít domů. Proč sem vůbec museli chodit? Nezdálo se, že by tu kdokoli byl rád. Kromě Zorana, samozřejmě. Možná se ho prostě všichni báli, i když Kirovi zvlášť hrozivý nepřipadal. Nechápal, proč se otec tomuhle tlouštíkovi jakživ nedokázal v ničem postavit.

Odpoledne, když se s prázdným vozíkem vraceli podél potoka, poskočilo náhle kolo vozíku po kameni, jedna z rukojetí vyklouzla Kirovi z ruky a bolestivě ho udeřila do stehna.

„Au!“ vyjekl Kiro a pak zkusmo, bez patřičného důrazu – spíš jako by ta slova ochutnával – dodal: „Ať ztratim duši, jestli to nebolelo!“

Nestihl skoro ani domluvit, když mu za uchem přistála jedna dobře mířená rána otcovou hrubou dlaní.

„Takhle nemluv,“ zavrčel na něj otec. „Už to nikdy neřikej, rozuměls?“

Kiro si skousl spodní ret a silou vůle zahnal slzy, které se mu začínaly shlukovat u spodních víček. Nedůvěřoval vlastnímu hlasu, jen přikývl a pevněji uchopil rukojeti vozíku. Zbytek cesty došli mlčky.

3. KAPITOLA

Nyní

Následující týdny plynuly hladce, bez jakýchkoli zvláštních událostí. Kiro přes den pracoval na zahradě a večery vesměs trávil ve velkém domě. Někdy s Anastázií hráli na příběhy, jindy si povídali o všem možném a občas se prostě jen zašil do rozlehlé knihovny, v níž se od podlahy až ke stropu tyčily nekonečné regály zaplněné knihami nejrůznějších barev a velikostí, a četl si.

Poprvé, když se osmělil a zmínil se Anastázii o tom, že by si rád prohlédl její knihovnu, zatvářila se překvapeně – snad poprvé za celou dobu, co ji znal.

„Ty umíš číst?“ vyhrkla bez přemýšlení. Pak rozpačitě přešlápla a zakoktala se. „Tedy… nemyslela jsem… ehm.“

Kdyby Kiro nebyl sám zaskočený vlastní opovážlivostí, dozajista by se její neobvyklou nervozitou bavil. Ale její údiv docela chápal. Vzpomněl si, jak čmáral klacíkem do písku, na slunce, na smích…

„Naučil mě to…“ Hlas se mu zadrhl, když si uvědomil, jak moc je to všechno pryč. Na okamžik se mu zdálo, že nedokáže pokračovat, ale pak s jistým úsilím pokrčil rameny. „…někdo, koho jsem kdysi znával.“

Anastázie na něj pátravě pohlédla, ale rychle se vzpamatovala a usmála se. „Jistě, půjč si cokoli, co tě bude zajímat. Mám tam spoustu pozoruhodných knih,“ prohodila se skromností sobě vlastní.

Od té doby se knihovna stala Kirovým pravidelným útočištěm a skoro stejně času, kolik proseděl ve velkém čalouněném křesle schoulený nad zažloutlými stránkami, strávil rozhovory s Anastázií o zvlášť zajímavých pasážích. Ukázalo se, že nejen vlastní úctyhodnou sbírku knih, ale dokonce jich má většinu sama přečtenou. Za některé by ji garda rozhodně nepochválila, ale nevypadalo to, že by si z toho Anastázie dělala těžkou hlavu, a všechny měla vystavené na očích.

Zpočátku šlo Kirovi čtení pomalu a musel si slova pro sebe potichu přeříkávat, ale po pár týdnech už dokázal držet pusu zavřenou stejně jako Anastázie. Začínal si pomalu na tyhle útulné, domácké chvíle ve velkém domě zvykat. Dokonce i sobotní Kruhy se mu staly rutinou, pokud ne přímo příjemnou, tak přinejmenším snesitelnou, a dokonce i do jisté míry uklidňující svou neměnností a pravidelností.

Zahrada zvolna svlékala pestrobarevný háv, tráva žloutla a občasné poryvy chladného větru začínaly honit po zemi první spadané listy. Kiro právě procházel podél řady růžových keřů a opatrně odlamoval poslední opadané květy. Budu muset brzy na chvojí, řekl v duchu květinám. Udělám vám na zimu pěknou peřinku.

Vtom koutkem oka zahlédl pohyb. Zvedl hlavu a s přimhouřenýma očima se zahleděl k bráně. Za těžkými kovanými mřížemi spatřil stát postavu. Muže halil zaprášený cestovní plášť a přes rameno mu visel odřený vak. Vlasy měl krátké, ale tvář mu zakrývaly vousy. Ruce schovával v kapsách a ramena držel schoulená, jako by se snažil chránit před chladem.

Zase nějaký pobuda, pomyslel si Kiro. Co si myslí, hledat práci takhle na podzim? Hned se zastyděl. Copak nejednal stejně, když před dvěma lety přišel k Anastáziiným dveřím prosit o práci na zimu? Ale teď už Anastázie kromě něj a Anielky, tmavovlasé kypré služebné, opravdu nikoho dalšího nepotřebuje.

„Nic nekupujem,“ houkl bez okolků a rychlým krokem vyrazil k bráně.

„A já nic neprodávám…“ odpověděl chabě hubený mladík za branou a přes uštvaný výraz v očích povytáhl koutek úst nahoru.

Kiro při zvuku jeho hlasu rozšířil oči překvapením. Zdálo se mu, jako by se čas kolem něj zpomalil a pak najednou se zasvištěním dohnal sám sebe. Jedním skokem se ocitl u brány, zoufale s ní zalomcoval a nakonec ji trhnutím otevřel. Na krátký okamžik zůstal stát s rukou svírající kovanou mříž, až se mu ostré hrany zakously do dlaně, a hleděl na mladíka před sebou.

Ten ztratil pobavený úšklebek a vypadal nejistě.

Kiro otevřel ústa, snad k pozdravu – sám nevěděl. Nakonec udělal poslední dva kroky a bez dalšího zaváhání dávno vyhlíženého, a přece tak nečekaného návštěvníka pevně objal. Rukama sevřel chatrnou látku jeho pláště do pěstí a tvář zabořil o něco vyššímu chlapci do ramene, s víčky křečovitě semknutými. Je tady, doopravdy je tady, vířilo mu v myšlenkách, už jsem tomu přes to všechno ani nevěřil.

Mladík vydechl úlevou. Pak zvedl ruce a objetí Kirovi nešikovně oplatil, než ho chytil za ramena a odtáhl o stopu od sebe, aby mu viděl do tváře.

Kiro otevřel oči. „Dárku,“ vydechl užasle.

„Měl jsem strach, že mě nepoznáš,“ ušklíbl se Darius a počechral Kirovi vlasy. Ten úšklebek nepůsobil zdaleka tak přezíravě, jak si ho Kiro pamatoval, a v hlase mu místo posměchu zazněla ozvěna obav smísená s ulehčením. Ale přesto to byl nade vší pochybnost on. Něco ze staré domýšlivé povznesenosti se mu zablýsklo v očích. „Ale kdybych byl věděl, že chceš trvat na té dětinské přezdívce, snad bych tomu dal i přednost.“

„Nepoznám, jak bych nepoznal… poznal bych tě všude. I když vypadáš jako Smrt.“ Zamračil se. Darius opravdu nevypadal zrovna zdravě. Vyhublý, s kruhy pod očima a tváří bledší než kdy dřív. I jeho světle hnědé vlasy se zdály matné a bez života. Jenom oříškové oči pozorovaly okolí s týmž zájmem a náznakem zlomyslného pobavení jako kdysi. „Copak ve Čtyřměstí nemají slunce? Nebo aspoň jídlo?“

„Vlastně… asi nemají. Přinejmenším ty bys to za jídlo určitě nepovažoval.“ Nadhodil si vak na zádech a přešlápl z jedné nohy na druhou, pak střelil pohledem k honosnému domu. „Myslel jsem… nemohl bych…?“

„A-ale to víš, že jo! Pojď dál, jen pojď! Anastázie je vzadu, hned s ní promluvím.“

Darius se protáhl pootevřenou bránou a ramenem zlehka zavadil o Kira. „Anastázie? Říkáš jí jménem?“

„No… jo, ale… není to…“ Rozpačitě zmlkl a po pár krocích natáhl ruku po řemenu Dariova vaku. „Vezmu ti to, chceš?“

Darius plynulým pohybem ramen nechal vak sklouznout do Kirovy ruky s bezděčnou sebejistotou člověka, který za drobné pozornosti neděkuje. Kiro se šťastně usmál.

„Myslím, že toho budeme mít hodně k povídání. Musíš mi vyprávět úplně všechno. A já – já ti vlastně taky chci říct pár věcí.“ Podíval se po straně na Daria, který šel shrbeně, ač zbaven nákladu, a ztěžka došlapoval ve vysokých kožených botách. „Ale napřed se najíš a odpočineš si. Času dost.“

Darius neřekl nic. Ale někomu, kdo ho dobře znal, se mohlo zdát, že jeho tvář připomíná tvář člověka, který se po dlouhé pouti vrací domů.

„Ještě jednou. Kdo že jsi?“ Anastázie naklonila hlavu ke straně a s přimhouřenýma očima Daria pozorovala jako dravec kořist.

Kiro se v duchu přikrčil. Tohle vůbec neprobíhalo dobře. Ale hned na začátku se rozhodl, že nebude do jejich rozhovoru zasahovat, pokud to nebude úplně nevyhnutelné.

Pamatoval si, že Darius se na něj zlobíval, když se snažil mluvit za něj. Neumím snad mluvit? ptával se s potlačovaným vztekem. Nebo máš dojem, že si nedokáži své záležitosti vyřídit sám? Ale Kiro nepochyboval o tom, že se Darius dovede o sebe postarat. Prostě měl jen zvláštní nutkání neustále se ho zastávat, dokonce už tehdy před lety.

„Darius… paní,“ procedil Darius mezi zuby. Pohled měl sklopený ke kamenné podlaze a ruce, spuštěné podél těla, zaťaté v pěsti. „Hledám práci.“

„Hledáš práci,“ zopakovala zamyšleně Anastázie a pokývla hlavou. Odmlčela se, dokud narůstající ticho nepřimělo Daria zvednout oči. Pak si zdánlivě mimoděk poupravila šňůru korálů ve výstřihu a ostře na něj pohlédla. „A co tě přimělo hledat ji právě tady? Vím, že se ve vsi povídá, že jsem šílená, ale že bych najímala chasu před zimou, to snad o mně přece jen nevykládají.“

Darius šlehl bezradným pohledem ke Kirovi. To bylo vše, co Kiro potřeboval.

„Vlastně hledal mě,“ předstoupil před Anastázii a pohlédl jí zpříma do očí. Rozčilovalo ho, že kvůli tomu musí zaklánět hlavu, ale tomu se nedalo pomoci. „Nechal jsem mu ve vsi zprávu, že sloužím u tebe.“

„Sloužíš,“ zamumlala Anastázie sarkasticky. „Chraň mě, Matko, před takovými sloužícími.“

Kiro se rozhodl její poznámku ignorovat.

„Darius může bydlet se mnou v domku. Dokáže opravit, cokoli tě napadne. Ale pokud…“

Na krátký okamžik sklopil oči a polkl. Tenhle nápad se mu zrodil v hlavě už cestou od brány k velkému domu. A i když ho děsilo pomyšlení na to, co dává v sázku, nemohl couvnout. Ne po všem, co už prožil, jen aby se dočkal dnešního dne.

„Pokud tu pro něj není místo, odejdeme spolu,“ pronesl pevně a kdesi vzadu v hlavě mu probleskl záchvěv hrdosti na to, že se mu hlas ani nezatřásl.

Záchvěv ale neměl dlouhého trvání. Okamžitě ho přehlušil křik větší části Kirovy mysli, který rezonoval totální panikou. Co když je Anastázie opravdu vyžene oba?

Slyšel, jak se Darius vedle něj rychle nadechl, ale neotočil se k němu. Nechtěl v jeho pohledu vyčíst, jaký je blázen a sebevrah, odejít ze služby na zimu. A to Dárek ještě neví všechno, pomyslel si. Kromě toho se bál, že když uhne pohledem, mohla by si to Anastázie vyložit jako slabost. Mohla by si myslet, že mluví do větru, a natruc ho vzít za slovo.

Anastázie nehnula ani brvou. Pouze lehké zadrhnutí jejího dechu a téměř neznatelné rozšíření očí naznačovalo, že ji Kirovo prohlášení překvapilo. Po několik okamžiků na něj mlčky upírala pronikavý pohled. Pak krátce přikývla.

„Velmi dobře,“ řekla bezbarvým hlasem. „Ať tedy zůstane.“ Na Daria sotva letmo pohlédla, než se otočila na patě a ve víru záhybů své dlouhé, ohnivě zbarvené sukně vyšla z haly po schodišti nahoru.

Kiro měl pocit, že se úlevou začne vznášet. „No – mohlo to být horší, co?“ vydechl roztřeseně a s rozpačitým úsměvem pohlédl po straně na Daria.

Ten stál jako přikovaný a díval se na Kira s napůl zděšeným a napůl užaslým výrazem. Jakmile však zachytil jeho pohled, ovládl se a líně pozvedl obočí, i když to vypadalo křečovitě a hlas se mu lehce zachvěl.

„Až natolik jsi nepostradatelný? Tleskám ti,“ naznačil rukama potlesk.

„Nepostradatelný? Tak daleko bych nezacházel. Spíš jde o to, že…“ Zarazil se a potřásl hlavou. „Mám ti hodně co vyprávět. Ale napřed pojď se mnou, ukážu ti, kde se můžeš umýt, a pak půjdeme ke mně do domku. Vlastně k nám do domku. Je náš… nejmíň na celou zimu.“

„Na celou zimu,“ zopakoval Darius pobaveně a zavrtěl hlavou. „Jedině ty, Kiro. Jedině ty.“

4. KAPITOLA

Před osmi lety

„Takže… vlastně de vo to, že…“ Kiro se odmlčel a s hluboce zamyšleným výrazem si začal okusovat nehet na palci. Po chvíli navrhl nejistým, tázavým tónem: „Že všechno má svůj opak…?“ Tereza neodpověděla a dál znuděně pozorovala sasanku, která před jejíma očima vystrčila ze země první lístky, rozkvetla, opadala a uschla. Pak si povzdechla.

„To také. Ale to důležité na tom je, že z každé té dvojice nemůže pořádně být jeden bez druhého, chápeš?“ začala živě gestikulovat a přikyvovat sama sobě. „Třeba… souš bez vody. Nebo vzduch bez země.“

„Nebo Sestra bez Bratra,“ pozvedl Kiro vyzývavě obočí a líně se opřel dozadu. Naneštěstí přitom jednu z dlaní umístil přímo na žhavý uhlík vypadlý z ohniště. Sykl bolestí a přiložil si popálenou dlaň k ústům.

Tereza protočila oči k nebi, natáhla se a uchopila Kira za zápěstí. Přitáhla si jeho zraněnou ruku k sobě, zatímco druhou dlaň podržela nad zemí, a jakmile pod ní vyrazila z hlíny tmavě zelená bylina, utrhla z ní list a přiložila ho na popáleninu.

„Spíš Bratr bez Sestry,“ ušklíbla se. „Chvíli si to tam nech. Zatím si odpočiň a jenom poslouchej.“

Kiro si položil ošetřenou ruku do klína a způsobně se zaposlouchal do rytmu Terezina vyprávění o zrození života na Zemi. Po chvíli se mu myšlenky začaly rozbíhat. Byl by se rád Terezy na spoustu věcí zeptal. Především na to, proč si vlastně vybrala jeho. Nebo odkud ví všechny věci, které se ho snaží naučit. Nebo, pochopitelně, jak to dělá, že dokáže vypěstovat kytku na počkání či zapálit oheň bez křesadla.

Jenomže kdykoli na tyto nebo podobné otázky přivedl řeč, Tereza buď odvedla jeho pozornost, nebo mu napřímo odmítla odpovědět. Rozčilující, vážně.

Kiro se znovu přinutil soustředit.

„…si jenom myslí, že je to všechno pouze pro ně. Jenže ono není! Je to samo pro sebe. Každá muška, každá květinka. Všechno má smysl. Jako část obrovské mozaiky. Když jsi malý jako mravenec a stojíš někde uprostřed, samozřejmě že smysl nikdy nepochopíš! Nepochopíš ani to, že celek vůbec nějaký smysl dává!“ Tereza se tak rozohnila, že všude kolem ní vyrašily malé zelené úponky. Z jejího překvapeného výrazu Kiro usoudil, že to tentokrát neměla v úmyslu.

„Asi toho pro dnešek necháme,“ protřela si unaveně oči. „Vrať se sem zase v sobotu. A do té doby –“

„– si budu všecko vopakovat, jo, já vim,“ přikývl Kiro a vstal. Odloupl si ovadlý list z dlaně a překvapeně zamrkal na sotva zarudlou kůži pod ním. „Jak jsi to…?“

Tereza se jen samolibě usmála. Kiro mávl rukou.

„No jo, porád. Ale děkuju,“ usmál se. Pak se sklonil, aby se protáhl mezi větvemi ven z přístřešku, a spěšně zamířil k domovu.

V sobotu Kiro nikam nešel.

Celou předchozí noc prokašlal a byl natolik zesláblý, že sotva dokázal vstát. Věděl ale, že se někdo musí postarat o zvířata. S obtížemi se zvedl a vrávoral na dvůr. Nakrmit zvířata a podojit kozu mu trvalo třikrát déle než jindy, a při jednom obzvlášť silném záchvatu kašle upadl na zem a narazil si koleno.

Nakonec se mu přece jen podařilo dovléct se s hrnkem mléka zpátky domů. Žíznivě se napil, protože zatopit v kamnech a uvařit si kaši nepřipadalo v úvahu. Po několika locích se zlomil v pase a všechno zase vyzvracel. Z té námahy se opět rozkašlal a pak dlouho klečel na zemi, pažemi si objímal tělo a sbíral síly, aby vůbec vstal.

Odpoledne už úplně rezignoval na to, že by dnes udělal cokoli dalšího kromě toho, že po sobě uklidil na podlaze. Vyškrábat se nahoru na půdičku se mu zdálo stejně nemožné jako zdolat strmou skalní stěnu. Schoulil se na kraji pece a neklidně usnul.

Konečně k večeru zazněly před domem těžké kroky a pak se rozrazily dveře. „Kiro! Kiro, seš tady? Dneska sem…“

Kiro chabě zvedl hlavu a nadechl se k pozdravu. Místo slov se však ozval další záchvat kašle.

„Kiro…!“ Otec k němu přiskočil a v jeho hlase zazněla panika. Zvedl ho do sedu a opřel ho zády o sebe. Objímal synovo tělo otřásající se kašlem a mumlal si pro sebe: „Čím dál horší, je to čím dál horší… Co s tebou budu jenom dělat…“

Kiro se probudil na slámě na své půdičce. V hrdle ho pálilo a oči měl slepené. Škvírami mezi trámy pronikalo dovnitř měsíční světlo a zdola slyšel hlasy. Jeden otcův, hrubý a unavený, druhý vyšší, mluvící v rychlém rytmu. Kiro v druhém hlase poznal Ullu, starší pradlenu z Mokrého Dolu. Často u nich v neděli nakupovala zeleninu.

Spousta lidí nechtěla mít s jejich rodinou nic společného. Našli se tací, co se jejich vozíku na tržišti vyhýbali obloukem, vrhali na ně zvědavé pohledy a nakláněli se jeden k druhému, aby si pošeptali do ucha ten či onen drb. A někdy, hlavně když šel Kiro na trh sám, se šeptat ani neobtěžovali.

Hele, koukej! To je ten malej čmoud vod Syvne, říkali. Pamatujete si přece Syvne, tu čarodějnici. Přivandrovalci vod severu, celá rodina. Vona sem přišla dočista s miminem, slehla po cestě, považte! A ten malej je taky divnej – to vona musela usnout pod oskeruší, než se narodil.

A občas na Kira pokřikovali úplně nepokrytě. Hej, čmoude šikmovokej! Začaruj tadydle Yanka, ať ho má konečně velkýho!

Ale Ulla k těmhle lidem nikdy nepatřila.

Už je to dávno, říkávala ve vsi každému, kdo vydržel poslouchat, a Tychko ani Kiro žádný čarodějníci nejsou, ať už to se Syvne bylo jakkoli. A kromě toho, pokavaď se mě ptáte, maj nejlepší zeleninu široko daleko.

Ke Kirovi se chovala vždy vlídně a on ji za to měl rád.

„Chuděrka maličká,“ lamentovala právě Ulla. „Nejni na tom moc dobře, že ne? Každou neděli si řikám, že tak žlutý dítě jsem jakživa neviděla. Nemívá moc zdravou barvu, co?

Otec si povzdechl a židle skřípla po podlaze. „Ale nikdy to ještě nevypadalo tak zle jako todle léto. Mám vo něj vopravdu strach. Zejtra nad ránem musim zas vodjet do hor a napadlo mě, jestli bys na něj nemohla dohlídnout. Sotva se dokáže napít.“

„Ale samozřejmě,“ skoro vykřikla Ulla. „To víš, že ti na kloučka dohlídnu, Tychko. Stavim se tu každý ráno a pak zase večír, donesu mu polívku, do soboty bude jako novej.“

„Děkuju ti,“ odpověděl otec vážně. „Nepřežil bych, kdyby se Kirovi něco stalo. Nemůžu ztratit ještě i jeho.“

„No jo, no jo,“ zamumlala Ulla účastně. „Možná bys moh nechat hory horama a bejt víc s klukem. Nemá než tebe, když Syvne…“

Kiro se nadzvedl na loktech a naklonil hlavu, aby lépe slyšel. Matku si sotva pamatoval a nevěděl o ní o moc víc, než že se s otcem vydala na cestu z mrazivých zemí na severu, ještě než se narodil, a on sám že přišel na svět v jeskyni, ve které našla rodina úkryt před chladným počasím. A že to byla ta nejhodnější bytost, jaká kdy chodila po Zemi. Od vesničanů se už před pár lety chtě nechtě dozvěděl i to, že umřela ve Čtyřměstí ve vězení, kde ji drželi jako čarodějku, ale tím to končilo – málokdo se sice ostýchal vmést mu tuhle skutečnost do tváře, ovšem o dalších podrobnostech celá ves usilovně mlčela. Pokud však Kiro doufal, že se dnes dozví něco víc, čekalo ho zklamání.

„Nechci mluvit vo Syvne!“ odsekl otec prudce. Po menší odmlce dodal mírněji: „Nezlob se, Ullo. Ale nemůžu – nemůžu vo ní mluvit. Nemůžu si dovolit myslet na tydlety věci.“

Znovu zazněl skřípot židle po prkenné podlaze a pak otcův hlas s potlačovaným vztekem, ale hlavně s unavenou odevzdaností: „Vim, že sem málo doma, ale Společnost dobře platí. Je to to nejlepší, co můžu pro Kira udělat. Děkuju ti, že na něj dohlídneš. Můžeš si tu dycky ráno podojit kozu a mlíko si vodnýst. A na trhu budeš mít vod nás zeleninu zadarmo.“

Slyšel bouchnutí dveří a hlasy pomalu utichly. Vyčerpaně klesl na slaměnou podestýlku a rozkašlal se.

Ulla chodila za Kirem každé ráno i večer, přesně jak slíbila. Po třech dnech se cítil mnohem lépe. Už mohl přes den vstát a připravit si sám něco k jídlu.

„Nemusíš už zejtra chodit,“ řekl Kiro Ulle, když večer odcházela. Dokonce se vzchopil a vstal, jen aby ji vyprovodil. Chtěl jí dokázat, že už má dost sil. „Však máš sama co dělat, já už to tu zvládnu.“

„Ale nesmysl,“ odbyla ho Ulla s úsměvem a pohladila ho po zplihlých vlasech, „právě navopak, zejtra s sebou vemu někoho, koho ti chci vokázat.“

Kiro se nadechl, aby se zeptal, kdo má ten záhadný někdo být, ale Ulla na něj jen zamávala a vydala se překvapivě rychlou kolébavou chůzí ke vsi.

Druhý den vstal Kiro natruc dřív, a když Ulla přišla, přivítal ji s pyšným úsměvem a hrncem mléka na stole.

„Ale tos neměl, dušinko,“ spráskla Ulla ruce hned ve dveřích a ustaraně zavrtěla hlavou. „Musíš se eště šetřit, nabírat síly.“

Přešlápla a otřela si ruce do širokých sukní. Přitom si Kiro povšiml, že za ní kdosi stojí. Zpod zubatě ostříhané světle hnědé ofiny hleděly dvě pronikavé oříškové oči. Kluk zhruba v Kirově věku zůstal stát za Ullou a prohlížel si všechno včetně Kira samotného se znuděným pohrdáním.

Kiro překvapeně zamrkal a zvědavě naklonil hlavu ve snaze získat lepší výhled na schovávajícího se chlapce.

„A jo,“ vzpomněla si Ulla, když si všimla, kam se Kiro dívá, „slíbila jsem přeci, že ti někoho přivedu.“

Ustoupila o krok stranou a jednou rukou postrčila kluka dopředu. Měl na sobě krátké kalhoty a čistou, ale chatrnou halenu. Byl jen o chlup větší než Kiro a skoro stejně hubený.

„Tohleto je Darius, Marijin kluk,“ představila Ulla svého malého společníka. Kirovi to nic moc neříkalo, ale kluk vypadal, že mu její popis není zrovna po chuti. Vrhl na Ullu nepříjemný pohled, odporovat si však netroufl.

„Řikala sem si už dávno, že ste jeden pro druhýho jako dělaný,“ usmála se spokojeně a pokývala hlavou. „Tvůj táta by možná řek, že se motám do věcí, do kerejch mi nic nejni, ale pokud de vo mě – proč porád rozebírat, co bylo? No, já už poběžim, mám dneska prádla, to byste nevěřili. Děkuju za mlíko!“ Popadla ze stolu hrnec, bouchly dveře a byla pryč, než Kiro vůbec stačil otevřít pusu a zeptat se, co tím vším myslela.

Oba chlapci zůstali stát proti sobě. Darius se držel zpříma, s bradou pyšně pozvednutou, a na Kira hleděl s vyzývavým odporem. Kiro nechápal, čím ho mohl tak rozzlobit ještě dřív, než na něho vůbec promluvil. Jako dělaný, to jo, teda, pomyslel si. Po chvíli mu začalo být ticho nepříjemné. Horečně přemýšlel, co říci.

„Takže… ty seš taky z Mokrýho Dolu?“ zeptal se nakonec, když nic lepšího nevymyslel. „Nikdy sem tě tam neviděl, s jinejma klukama.“

Darius sebou sotva znatelně trhl a vzápětí blýskl po Kirovi pohledem skoro až nenávistným. Když však promluvil, jeho hlas zněl monotónně.