Přeložila Veronika Volhejnová

V textu jsou použity ukázky ze hry Williama Shakespeara Král Jan v překladu J. V. Sládka.

Closed Casket

Copyright © 2016 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

This edition was published in 2021.

Translation entitled ZAVŘENÁ TRUHLA

Copyright © 2016 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7825-4

Mathewovi a Jamesi Prichardovým a celé rodině s láskou

ČÁST PRVNÍ

PRVNÍ KAPITOLA

Nová závěť

Michael Gathercole hleděl na zavřené dveře a snažil se přesvědčit sám sebe, že teď je ta správná chvíle zaklepat. Staré stojací hodiny dole v hale právě s námahou ohlašovaly celou.

Gathercole dostal pokyn dostavit se ve čtyři, a teď právě čtyři byly. Přesně na tomhle místě, v široké chodbě prvního patra sídla Lillieoak, stál za posledních šest let už mnoho krát. A jen jednou byl nervóznější než teď. Tehdy nebyl sám jako dnes, čekali tu dva. Dodnes si pamatoval každé slovo svého rozhovoru s tím druhým, i když by mu bylo milejší na všechno zapomenout. Přivolal tedy na pomoc sebeovládání, na které se tak často spoléhal, a celou tu scénu vyhnal z hlavy.

Dostalo se mu varování, že ho dnes nečeká snadná schůzka. Bylo součástí pozvání, což bylo pro jeho hostitelku typické. „To, co vám hodlám sdělit, bude pro vás šok…“

Gathercole o tom nepochyboval. Jenže předběžné upozornění mu nebylo nic platné, neobsahovalo totiž ani náznak nač se má připravit.

Znervózněl ještě víc, když pohlédl na kapesní hodinky a zjistil, že zatímco váhal, vytáhl hodinky z kapsy u vesty, podíval se na ně, uložil je zpátky a pak je vytáhl ještě jednou promeškal určenou dobu a jde pozdě. Byla už minuta po čtvrté. Zaklepal.

Jen o minutu pozdě. Ona si toho všimne – existuje snad něco, čeho by si nevšimla? –, ale s trochou štěstí se o tom nezmíní.

„Pojďte dál, Michaeli!“ ozvala se lady Athelinda Playfordová energicky jako vždy. Bylo jí sedmdesát a hlas měla silný a jasný jako naleštěný zvon. Gathercole ji nikdy neviděl v poklidném rozpoložení. Neustále nacházela nějaké důvody k nadšení – a často to byly věci, které by konvenčního člověka zděsily. Lady Playfordová měla talent bavit se právě tak záležitostmi nepodstatnými, jako těmi kontroverzními.

Gathercole obdivoval její příběhy o šťastných dětech řešících záhady, nad nimiž místní policii zůstává rozum stát už od té doby, co je objevil jako osamělý desetiletý chlapec v londýnském sirotčinci. Před šesti lety se poprvé setkal s jejich tvůrkyní a zjistil, že je stejně odzbrojující a nepředvídatelná jako její knihy. Nikdy nečekal, že to v profesi, kterou si zvolil, dotáhne nějak daleko, ale stalo se, díky Athelindě Playfordové: v šestatřiceti letech, tedy relativně mladý, byl už partnerem známé právní kanceláře Gathercole a Rolfe. I po několika letech ho překvapoval fakt, že tak úspěšný a ziskový podnik nese jeho jméno.

Loajalita k lady Playfordové byla silnější než všechny ostatní závazky, které si během života vytvořil, ale od té doby co se se svou oblíbenou autorkou znal osobně, si musel přiznat, že šoky a překvapivé obraty jsou mu milejší ve vzdáleném světě fikce, nikoli ve skutečnosti. Není patrně třeba říkat, že lady Playfordová tento jeho názor nesdílela.

Začal otevírat dveře.

„Tak jdete anebo… Á! Tady jste! Nestůjte tam. Sedněte si, sedněte si. Když nezačneme, nikam se nedostaneme.“

Gathercole se posadil.

„Zdravím, Michaeli.“ Usmála se na něj a on měl zase ten podivný pocit jako vždycky – jako by ho její oči zvedly, obrátily vzhůru nohama a zase postavily. „A vy teď musíte říct: ‚Zdravím, Athie.‘ No tak, řekněte to! Po takové době by to už mělo být snadné. Žádné: ‚Dobré odpoledne, madam.‘ Ani ‚Dobrý den, lady Playfordová.‘ Jenom ‚Zdravím, Athie‘. Copak je to tak těžké? No!“ Zatleskala. „Vypadáte jako lišče, když ho honí psi. Nechápete, proč jsem vás pozvala na celý týden, že? Nebo proč jsem pozvala i pana Rolfea.“

Podnikl Gathercole dostatečná opatření, aby nahradila jeho i Rolfeovu nepřítomnost? Bylo to něco neslýchaného, aby oba dva opustili kancelář na pět dnů po sobě, ale lady Playfordová byla jejich nejvýznamnější klientkou; jí se prostě nedalo nic odmítnout.

„Patrně vás zajímá, jestli tu budou i další hosté, Michaeli. K tomu všemu se dostaneme, ale pořád ještě čekám na ten pozdrav.“

Neměl na vybranou. Pozdrav, který od něj pokaždé vyžadovala, se mu nikdy nevyslovoval přirozeně. Patřil k těm, kdo respektují pravidla, a pokud neexistuje žádné pravidlo, jež by člověku jeho společenského postavení zakazovalo oslovit vdovu po pátém vikomtovi Playfordovi z Clonakilty „Athie“, došel Gathercole k pevnému přesvědčení, že by existovat mělo.

Právě proto bylo tak nepříjemné – jak si často říkal –, že lady Playfordová, pro kterou by udělal cokoli, se k pravidlům stavěla nesmírně pohrdlivě a ty, kdo je uznávali, neuctivě titulovala „nudní suchaři“.

„Zdravím, Athie.“

„Tak vidíte!“ Rozpřáhla náruč, jako to dělají ženy, když muže vyzývají k objetí, ačkoli Gathercole věděl, že to tak nemyslí. „Přežil jste to. Už si můžete oddechnout. Ale ne moc Máme před sebou důležité věci – hned jak probereme můj současný svazek.“

Lady Playfordová měla ve zvyku mluvit o knize, kterou právě psala, jako o „současném svazku“. Ten nejnovější leže na rohu stolu a ona po něm vrhla pohrdlivý pohled. Gathercoleovi to mnohem víc připomínalo tornádo v papírové podobě než rozepsanou knihu: pomačkané stránky se zohýbaným okraji, jejichž rohy mířily na všechny strany. S obdélníkem to nemělo vůbec nic společného.

Lady Playfordová se zvedla z křesla pod oknem. Gathercole si všiml, že se ani jednou nepodívala ven. Pokud si mohla prohlížet nějakou lidskou bytost, neplýtvala časem na přírodu. A přitom z její pracovny byl nádherný výhled: růžová zahrada, za ní úhledný čtvercový trávník a v jeho středu socha anděla. Tu pro ni nechal zhotovit její manžel Guy, zesnulý vikomt Playford, jako dar ke třicátému výročí svatby.

Kdykoli tu byl Gathercole na návštěvě, díval se na trávník a na růžové keře stejně jako na stojací hodiny v hale, na bronzovou stolní lampu v knihovně se stínidlem v podobě šnečí ulity z křišťálového skla; činil tak vědomě. Líbila se mu jejich stabilita. Věci – tím Gathercole myslel skutečné neživé předměty, nikoli stav světských záležitostí – se v Lillieoak málokdy měnily. Lady Playfordová se věnovala vytrvalému a podrobnému sledování každé osoby, která jí zkřížila cestu, což ale také znamenalo, že čehokoli, co neumělo mluvit, si všímala pramálo.

V pracovně, tedy v místnosti, kde teď s Gathercolem byli, stály v jedné knihovně u stěny knížky hlavou dolů: Špetka Seddonová a perlový náhrdelník a Špetka Seddonová a vánoční punčocha. Stály takhle obráceně už od Gathercoleovy první návštěvy. Teď, o šest let později, by ho už znepokojilo, kdyby je někdo uložil správně. Na tyto police neměly přístup knihy žádného jiného autora, jen Athelindy Playfordové. Jejich hřbety vnášely do místnosti obložené dřevem tolik potřebné barvy – pruhy červené, modré, zelené, fialové, oranžové, zkrátka ty, které se měly líbit dětem – ačkoli ani ony se nemohly rovnat oblaku zářivého stříbra – vlasům lady Playfordové.

Uvelebila se přímo naproti Gathercoleovi. „Chci s vámi mluvit o své závěti, Michaeli, a o něco vás požádat. Ale nejdřív mi povězte: kolik toho dítě – normální běžné dítě – může vědět o možnostech chirurgických úprav tvaru nosu?“

„O úpravách… nosu?“ Gathercole by byl raději slyšel nejdřív to o té závěti a pak teprve o nějakých operacích nosu. Oboje to ale znělo důležitě, a tak je možné, že to souvisí. Lady Playfordová svou poslední vůli sepsala už před nějakým časem. Všechno bylo, jak být má. Je možné, že chce něco změnit?

„Nebuďte protivný, Michaeli. Položila jsem vám úplně jednoduchou otázku. Řekněme po těžké autonehodě, nebo aby se napravila nějaká deformace. Operace, kterou se mění tvar nosu. Vědělo by dítě, jak se takové věci dělají? Nebo že se vůbec dělají?“

„To bohužel netuším.“

„A vy o tom něco víte?“

„Vím, že se takové operace provádějí, ale jaký rozdíl je mezi operací nosu a operací jiných částí těla, to vám opravdu popsat nedovedu.“

„Ale možná, že o tom víte víc, než si uvědomujete. To se někdy stává.“ Lady Playfordová se zamračila. „Hm. Tak já se zeptám jinak. Přijdete do kanceláře firmy, kde je zaměstnáno deset mužů a dvě ženy. Zaslechnete, jak několik mužů o jedné z žen mluví. Říkají jí ‚Nosorožec‘.“

„To od nich moc galantní není.“

„O jejich chování se nestarejte. Krátce nato se obě dámy vrátí z oběda. Jedna z nich je štíhlá, křehká a chová se mírně ale má trochu zvláštní obličej. Nikdo neví, co přesně s ním je, ale něco na něm zkrátka nesedí. Ta druhá je ženská jako hora – nejméně dvakrát taková jako já.“ Lady Playfordová byla prostřední výšky a dost buclatá, s rameny svěšenými tak nápadně, že trochu připomínala trychtýř. „A co víc tváří se bojovně. Kterou z těch dvou žen byste odhadl na Nosorožce?“

„Tu mohutnou, bojovnou,“ odpověděl Gathercole bez zaváhání.

„Výborně. Mýlíte se. V mém příběhu bude Nosorožec ta štíhlá dívka s podivnými rysy obličeje – protože měla nehodu a musela podstoupit chirurgickou úpravu nosu!“

„Aha. To by mě nenapadlo,“ připustil Gathercole.

„Obávám se ale, že to nenapadne ani děti, a pro děti píšu. Když jste na to nepřišel vy, ačkoli jsem se zmínila o tom, že má podivný obličej…“ Lady Playfordová si povzdechla. „Já prostě nevím. Nejdřív jsem z toho nápadu byla nadšená, ale pak mi to začalo dělat starost. Nebude to moc vědecké, když se klíčový problém celé knihy bude točit kolem lékařského zákroku? Člověk přece obvykle vůbec neuvažuje o operacích, když se ho netýkají – když nemusí do nemocnice sám. A děti tím méně, nemyslíte?“

„Mně se ten nápad líbí,“ odpověděl Gathercole. „Můžete zdůraznit, že ta štíhlá žena má nějaký divný nos, ne jenom obličej, a tím čtenáře navést správným směrem. Můžete se hned na začátku zmínit o tom, že měla nehodu a musela na plastickou operaci, a Špetka ať potom nějak zjistí, že šlo o nos, a čtenáři ať vidí, jak je překvapená, když jí to dojde.“

Špetka Seddonová byla desetiletá fiktivní hrdinka lady Playfordové, velitelka party dětských detektivů.

„Takže čtenář by viděl, že je překvapená, ale nejdřív by nevěděl proč. Ano! A taky by možná Špetka mohla říct Řízkovi: ‚To neuhodneš, co jí operovali,‘ pak by ji něco přerušilo, a za to bych pak mohla vložit kapitolu o něčem jiném. Třeba policie může zatknout někoho nesprávného – ještě nesprávnějšího než jindy, třeba jejího otce nebo matku –, takže čtenář může přestat číst a rozmyslet si to, nebo nahlédnout do encyklopedie, když bude chtít. Ale ta pauza zas nesmí být moc dlouhá, a pak to Špetka všechno odhalí. Ano, Michaeli, já věděla, že se na vás můžu spolehnout. Tak, to bychom měli. A teď k té mé závěti…“

Vrátila se ke křeslu stojícímu u okna a usadila se v něm.

„Chci, abyste mi napsal novou.“

To Gathercolea překvapilo. Podle ustanovení současné poslední vůle lady Playfordové měly její značné jmění zdědit rovným dílem obě její žijící děti: dcera Claudia a syn Harry, šestý vikomt Playford z Clonakilty. Kdysi tu býval i třetí potomek, Nicholas, ale ten zemřel mladý.

„Chci všechno odkázat svému sekretáři Josephu Scotcherovi,“ oznámil hlas jasný jako zvon.

Gathercole se na židli prudce naklonil dopředu. Nemělo smysl zahánět ta nevítaná slova. Slyšel je – nemohl předstírat, že ne.

Co to lady Playfordová šije? Tohle přece nemůže myslet vážně. Musí to být kouzlo, trik – to je ono. Ano, Gathercole už chápal, oč jí jde. Nejdřív vyřídíme bezvýznamnosti – operace nosu, nosorožec, všechno velmi chytře a zábavně – a pak přijde hlavní číslo, uvedené jako údajně seriózní záležitost.

„Jsem při zdravém rozumu a myslím to zcela vážně, Michaeli. Přeji si, abyste udělal, oč vás žádám. Ještě dnes, před večeří. Mohl byste začít hned teď, ne?“

„Lady Playfordová…“

„Athie,“ opravila ho.

„Jestli na mě zkoušíte nějaký další nápad do té své zápletky s nosorožcem –“

„Nezkouším, Michaeli. Skutečně ne. Nikdy jsem vám nelhala a nelžu vám ani teď. Potřebuji, abyste mi sepsal novou poslední vůli. Všechno zdědí Joseph Scotcher.“

„Ale… co vaše děti?“

„Claudia se provdá za větší bohatství, než mám já, v osobě Randalla Kimptona. Ta škodná nebude. A Harrymu to myslí a má spolehlivou, i když protivnou ženu. Chudák Joseph potřebuje to, co mu mohu dát, víc než Claudia nebo Harry.“

„Musím na vás apelovat, abyste si to velmi dobře rozvážila než –“

„Michaeli, prosím vás, tohle si odpusťte,“ skočila mu lady Playfordová do řeči. „Myslíte si snad, že mě to napadlo teprve před pár minutami, když jste zaklepal na dveře? Není pravděpodobnější, že už nad tím přemýšlím celé měsíce? Pečlivé rozvažování, k němuž mě vyzýváte, už proběhlo, ujišťuji vás Tak tedy: sepíšete mou novou závěť, nebo budu muset zavolat pana Rolfea?“

Tak proto na Lillieoak pozvala i Orvilla Rolfea: pro případ, že by on, Gathercole, odmítl udělat, co po něm chce.

„Ještě bych v závěti ráda provedla jednu změnu: to je ta laskavost, o které jsem se zmiňovala, jestli si vzpomínáte. Tuhle část můžete odmítnout, ale upřímně doufám, že to neuděláte. V současnosti jsou správci mé literární pozůstalosti Claudia a Harry. Ale mně to tak už nevyhovuje. Bylo by mi ctí, kdybyste se té role byl ochoten ujmout vy, Michaeli.“

„Abych… se stal správcem vaší literární pozůstalosti?“ Nechtělo se mu tomu ani věřit. Na dobrou minutu mu to vyrazilo dech tak, že nebyl mocen slova. To přece není správné. Co na tohle řeknou děti lady Playfordové? To on nemůže přijmout.

„Vědí o vašich úmyslech Harry a Claudia?“ zeptal se konečně.

„Ne. Dozvědí se to dnes při večeři, a Joseph také. V této chvíli o nich víme jen my dva.“

„Došlo snad v rodině ke konfliktu, který mi ušel?“

„Vůbec ne!“ Lady Playfordová se usmála. „Harry, Claudia a já jsme nejlepší přátelé – aspoň do dnešní večeře.“

„Ale… Josepha Scotchera přece znáte pouhých šest let. Seznámila jste se s ním ve stejný den jako se mnou!“

„Nemusíte mi sdělovat, co už vím, Michaeli.“

„Kdežto vaše děti… A krom toho, žil jsem v domnění, že Joseph Scotcher…“

„Mluvte, člověče drahá.“

„Není Scotcher vážně nemocný?“ V duchu ještě doplnil další otázku: Copak vy už se nedomníváte, že zemře dřív než vy?

Athelinda Playfordová nebyla mladá, ale zato velmi vitální. Stěží se dalo uvěřit, že někdo, kdo si tak užívá života jako ona, by o něj mohl přijít.

„Ano, Joseph je těžce nemocný,“ potvrdila. „Den ode dne slábne. Proto jsem také učinila toto nezvyklé rozhodnutí. Nikdy jsem to nikomu neřekla, ale vy jistě víte, že Josepha zbožňuji. Miluji ho jako syna – jako by byl mé vlastní tělo a krev.“

Gathercoleovi se náhle sevřela hruď. Ano, věděl to. Jenže je obrovský rozdíl mezi tím, když něco víte a když to slyšíte potvrzeno nahlas. Vedlo to k myšlenkám, které ho nebyly hodny, k myšlenkám, které se ze všech sil snažil potlačit.

„Joseph mi říkal, že podle jeho lékařů mu zbývají už jen týdny života.“

„Ale… v tom případě to vůbec nechápu,“ namítl Gathercole. „Chcete sepsat novou poslední vůli ve prospěch muže, o němž víte, že své dědictví nebude moci využít, protože se ho nedočká?“

„Na tomto světě není nikdy nic docela jisté, Michaeli.“

„A pokud Scotcher podlehne své nemoci během několika týdnů, jak očekáváte – co potom?“

„No, v tom případě se všechno vrátí k původním plánům Harry a Claudia dostanou každý polovinu.“

„Musím se vás na něco zeptat,“ pokračoval Gathercole v němž se začala rodit bolestná úzkost. „Odpusťte mi tu opovážlivost. Máte nějaký důvod věřit, že i vy nás v brzké době opustíte?“

„Já?“ zasmála se lady Playfordová. „Já jsem silná jako býk. Hodlám to tu táhnout ještě roky.“

„V tom případě ale Scotcher po vašem odchodu nezdědí nic, protože bude sám dávno mrtvý, a ta nová závěť, kterou vám mám sepsat, nedosáhne ničeho, jen způsobí rozkol mez vámi a vašimi dětmi.“

„Právě naopak: moje nová závěť možná dosáhne toho, že se stane něco úžasného,“ odpověděla s gustem.

Gathercole povzdechl. „Obávám se, že to stále ještě ne chápu.“

„Samozřejmě že ne,“ kývla Athelinda Playfordová. „Ani jsem to nečekala.“

DRUHÁ KAPITOLA

Překvapivé shledání

Utajit, odhalit; je docela příhodné, že se ta dvě slova rýmují Zdánlivě jsou to protiklady, ale jak ví každý dobrý vypravěč hodně se dá odhalit nenápadnými snahami o utajení, a nová odhalení naopak někdy skryjí víc, než objasní.

Což všechno má být můj neobratný pokus představit sama sebe jako vypravěče tohoto příběhu. Všechno, co jste se zatím dozvěděli – o schůzce Michaela Gathercolea s lady Athelindou Playfordovou –, jsem vám odhalil já, ale přitom jsem příběh začal vyprávět, aniž bych dal najevo svou přítomnost.

Jmenuji se Edward Catchpool a jsem detektivem londýnského Scotland Yardu. Neobyčejné události, které jsem právě začal líčit, se však neodehrály v Londýně, ale v Clonakilty v hrabství Cork v Irském svobodném státě. Michael Gathercole a lady Playfordová se setkali v její pracovně v sídle Lillieoak 14. října 1929 a téhož dne, pouhou hodinu po začátku této schůzky, jsem na Lillieoak po dlouhé cestě z Anglie dorazil i já.

O šest týdnů dříve jsem obdržel prazvláštní dopis od lady Athelindy Playfordové, v němž mě zvala, abych strávil týden jako host na jejím venkovském sídle. Nabízela mi příslušné radovánky – lov, střelbu, rybaření; nic z toho jsem ještě nikdy nedělal a ani jsem netoužil to zkusit, ačkoli to moje budoucí hostitelka nemohla vědět. Vysvětlení, z jakého důvodu baží po mé přítomnosti, však v pozvání chybělo.

Položil jsem dopis na jídelní stůl v penzionu, kde jsem bydlel, a uvažoval, co dělat. Přemýšlel jsem o Athelindě Play fordové – spisovatelce detektivek, pravděpodobně nejslavnější autorce dětských knih, kterou znám – a pak jsem uvažoval o sobě: starý mládenec, policista, bez manželky a tedy i bez dětí, jimž by mohl číst knihy…

Ne, svět lady Playfordové a ten můj se nijak neprotínaly – a přesto mi poslala dopis, což znamenalo, že s tím budu muset něco udělat.

Chci tam jet? Nijak zvlášť – a to znamenalo, že pravděpodobně pojedu. Zjistil jsem už, že lidské bytosti se obvykle chovají podle ustálených vzorců, a já nejsem výjimka. Vzhledem k tomu, že velkou část mých každodenních činností tvoří věci, které bych z vlastního rozhodnutí určitě nepodnikal, mám sklon předpokládat, že pokud se naskytne něco, co bych raději nedělal, prakticky jistě se do toho pustím.

Několik dní nato jsem lady Playfordové napsal a její pozvání nadšeně přijal. Předpokládal jsem, že ze mě chce vytáhnout nějaké informace pro své příští detektivky. Možná se konečně rozhodla zjistit si víc o tom, jak policie skutečně pracuje. V dětství jsem jednu dvě její knihy přečetl a naprosto jsem nechápal, jak je možné, že vyšší policejní důstojníci jsou tupci, kteří ani tu nejprostší záhadu nedokážou rozřešit bez pomoci skupinky namyšlených, prostořekých desetiletých dětí. Tento údiv patrně stál na počátku mé fascinace policejním sborem – což mě nakonec vedlo i k výběru profese. Nikdy dřív mi kupodivu nedošlo, že za to vlastně můžu děkovat Athelindě Playfordové.

Cestou do Lillieoak jsem si přečetl další z jejích knížek, abych si osvěžil paměť, a zjistil jsem, že jsem je kdysi dávno posuzoval správně. V závěru knihy to seržant Tupec a inspektor Imbecil náležitě schytali od přemoudřelé Špetky Seddonové za to, že nepochopili úplně zřejmý sled stop, který si správně vyložila i Špetčina tlustá a chlupatá fenka Anita.

Dorazil jsem v pět odpoledne, slunce začínalo zapadat, ale pořád ještě bylo dost světla, abych si mohl prohlédnout své impozantní okolí. Když jsem stál před rozlehlým sídlem lady Playfordové, postaveným v palladiánském stylu na břehu řeky Argideen v Clonakilty, měl jsem za sebou úpravné zahrady, nalevo pole a napravo cosi, co vypadalo jako okra lesa. Hlavní dojem z toho byl nekonečný prostor a nerušený zelený a modrý svět přírody. Už než jsem odjížděl z Londýna, věděl jsem, že pozemky Lillieoak mají rozlohu víc než tři sta hektarů, ale teprve teď jsem pochopil, co to doopravdy znamená. Když člověk nechce, nemusí se jeho svět a svět těch druhých nijak protnout; nic a nikdo se na vás netlačí a neobtěžuje vás svou přítomností, jak je tomu ve městě. Není divu, že lady Playfordová nemá tušení, jak se skutečně chovají policisté.

Nasál jsem ten nejsvěžejší vzduch, jaký jsem kdy dýchal a zadoufal jsem, že jsem důvod svého pozvání odhadl správně. Pokud budu mít příležitost, rád navrhnu lady Playfordové, že by jejím knihám prospělo trochu realismu. Možná by v příští knize Špetka Seddonová a její společníci mohli spolupracovat s nějakými schopnějšími policisty…

Hlavní vchod Lillieoak se otevřel a z něj vykoukl komorník. Byl střední výšky i váhy, šedé vlasy mu řídly a měl spoustu vrásek kolem očí, ale nikde jinde. Vypadalo to, jako kdyby do poměrně mladé tváře někdo vsadil oči starce.

A komorníkův výraz byl ještě podivnější. Naznačoval, že by mi potřeboval sdělit veledůležitou informaci, aby mě ochránil před nějakou nešťastnou událostí, ale nemůže to udělat, protože jde o krajně citlivou záležitost.

Čekal jsem, že se představí a pozve mě dál. Neudělal ani jedno. Nakonec jsem začal sám. „Jmenuji se Edward Catchpool. Právě jsem přijel z Anglie. Myslím, že lady Playfordová mě očekává.“

Zavazadla jsem měl postavená u nohou. Podíval se na ně, pak se ohlédl přes rameno. To celé zopakoval ještě jednou, nedoprovodil to však ani jediným slovem.

Nakonec promluvil. „Nechám vám odnést zavazadla do pokoje, pane.“

„Děkuji.“ Zamračil jsem se. Celé to skutečně bylo velice podivné – podivnější, než dokážu popsat. Komorník pronesl naprosto běžnou větu, ale přitom to působilo, jako by ještě mnoho zůstalo nedořečeno – něco jako: „Za těchto okolností je to bohužel všechno, co vám mohu sdělit.“

„Ještě něco?“ zeptal jsem se.

Zatvářil se napjatě. „Další… host lady Playfordové vás očekává v přijímacím pokoji, pane.“

„Další?“ Předpokládal jsem, že budu jediným hostem.

Ta otázka jako by ho odpudila. Nechápal jsem, co mu na ní může vadit, a už jsem chtěl dát najevo své podráždění, když jsem uvnitř uslyšel otvírání dveří a hlas, který jsem znal.

„Catchpoole! Mon cher ami!“

„Poirote?“ zavolal jsem. „Je to Hercule Poirot?“ zeptal jsem se komorníka, strčil jsem do dveří a vešel jsem, protože už mě nebavilo čekat, až mě konečně pozve dál. Spatřil jsem podlahu se složitě vzorovanou dlažbou, jakou bych čekal spíše v paláci, mohutné dřevěné schodiště, příliš mnoho dveří a chodeb než aby je nově příchozí návštěvník rozeznal od sebe, vysoké stojací hodiny a na stěně preparovanou jelení hlavu. To ubohé zvíře vypadalo, že se usmívá, a já jsem mu úsměv oplatil I když hlava byla mrtvá a oddělená od těla, působila přátelštěji než komorník.

„Catchpoole!“ ozval se znovu ten hlas.

„Poslyšte, je tady opravdu Hercule Poirot?“ zeptal jsem se naléhavěji.

Tentokrát komorník odpověděl neochotným kývnutím a vzápětí se už objevil i Belgičan osobně, a to na své poměry nezvykle rychlým tempem. Nemohl jsem si pomoci – musel jsem se tiše zahihňat té hlavě podobné vajíčku a lesklým lakýrkám, které jsem tak dobře znal, a samozřejmě tomu nezaměnitelnému kníru…

„Catchpoole! To mě těší, že jste tady také!“

„Právě jsem se vám chystal říct totéž. Mimochodem, to jste byl vy, kdo mě chtěl vidět v přijímacím pokoji?“

„Ano, ano. To jsem byl já.“

„Já jsem si to myslel. Tak to mě tam aspoň můžete zavést Co se to tu pro všechno na světě děje? Stalo se něco?“

„Jestli se něco stalo? Ne. Co by se mělo stát?“

„No…“ Obrátil jsem se. Zůstali jsme s Poirotem sami a moje zavazadla zmizela. „Komorník se choval tak odměřeně, že jsem myslel –“

„Aha, ano, Hatton. Toho si nevšímejte, Catchpoole. Jeho chování, jak tomu říkáte, žádnou příčinu nemá. Takový je prostě jeho charakter.“

„Jste si tím jistý? Připadá mi to jako dost zvláštní charakter.“

„Oui. Lady Playfordová mi to vysvětlila krátce po mém odpoledním příjezdu. Položil jsem jí stejnou otázku jako teď vy mně – jestli se nestalo něco, o čem se komorník necítí oprávněn mluvit. Prohlásila, že Hatton už je ve službě příliš dlouho, a proto je takový. Viděl už mnoho věcí, o kterých by nebylo vhodné se zmiňovat, a tak teď, jak říkala lady Playfordová, mluví vůbec tak málo, jak jen lze. I ji to zlobí. ‚Nedokážu z něj dostat ani ty nejzákladnější informace – v kolik hodin se bude podávat večeře? Kdy přivezou uhlí? –, aniž by se choval, jako bych se z něj pokoušela vypáčit přísně střežené a nebezpečné rodinné tajemství,‘ stěžovala si mi. ‚Ztratil úsudek, který míval, a není teď schopen rozlišit hrubou indiskrétnost od sdělení jakékoli informace,‘ říkala.“

„Proč si tedy lady nenajde jiného komorníka?“

„Ano, i tuto otázku jsem jí položil. Přemýšlíme stejně, vy a já.“

„A odpověděla vám?“

„Říkala, že ji vývoj Hattonovy osobnosti fascinuje a že chce vidět, jak v budoucnu své zvyky zdokonalí.“

Protáhl jsem obličej a uvažoval, kdy se asi objeví někdo, kdo by mi nabídl šálek čaje. V té chvíli se dům otřásl, ztichl, pak se otřásl podruhé. Už jsem se chystal vykřiknout: „Co to propána…?“ když jsem si nad schody všiml nejmohutnějšího člověka, jakého jsem kdy spatřil. Mířil právě dolů. Měl vlasy barvy slámy, laloky na tváři a jeho hlava vypadala jako oblázek balancující nad tělem velikosti planety.

Při chůzi se pod jeho nohama ozývaly hlasité vrzavé zvuky a já jsem měl strach, aby některý schod neprošlápl. „Slyšíte ten příšerný rámus?“ ptal se nás, aniž se představil. „Schody by neměly vrzat, když na ně člověk stoupne. Od toho přece jsou – aby se na ně stoupalo.“

„To je pravda,“ souhlasil Poirot.

„No?“ dodal ten muž zbytečně – svou odpověď přece už dostal. „Říkám vám, schody už dneska nejsou, co bývaly. Veškeré řemeslo je to tam.“

Poirot se zdvořile usmál, pak mě uchopil za paži a postrčil mě doleva. Zašeptal přitom: „Že ty schody vržou, za to může jeho apetit. Ale je to advokát – já být tím schodištěm, opatřím si právního poradce.“ Teprve když se usmál, pochopil jsem, že to měl být vtip.

Šel jsem za ním do místnosti, která, jak jsem předpokládal, byla přijímacím pokojem. Byl rozlehlý, mnohem delší než široký, s velikým kamenným krbem umístěným příliš blízko ke dveřím. Oheň v krbu nehořel a v pokoji byla větší zima než v hale. Stálo tu mnoho křesel, shromážděných v dost nerovné řadě na jednom a ve stejně neuspořádané skupince na druhém konci. Toto rozmístění nábytku ještě zdůrazňovalo obdélníkový půdorys místnosti, která následkem toho také působila rozděleně. Na protějším konci měla francouzská okna. Závěsy nebyly na noc zatažené, ačkoli venku už byla tma – a jak jsem si všiml, větší tma, než v tuhle dobu panuje v Londýně.

Poirot za námi zavřel dveře. Konečně jsem se na svého starého přítele pořádně podíval. Vypadal buclatější, než když jsem ho viděl naposledy, a knír jako by měl větší a výraznější, přinejmenším takhle přes pokoj. Když ale zamířil ke mně, došel jsem k názoru, že vypadá úplně stejně a že spíš moje obraznost ho předtím zmenšila do zvládnutelných proporcí.

„Skutečně mě velice těší, že vás vidím, mon ami! Nechtělo se mi tomu věřit, když jsem přijel a lady Playfordová mi oznámila, že patříte pro tento týden mezi hosty.“

Jeho potěšení bylo zjevné a já jsem pocítil záchvěv provinilosti, protože sám jsem z toho tak přímočarou radost neměl. Povzbudila mě jeho dobrá nálada a ulevilo se mi, že nijak nedává najevo, že bych ho zklamal. V Poirotově přítomnosti není totiž těžké připadat si jako neuspokojivý exemplář.

„Vy jste nevěděl, že přijedu, dokud jste sem dnes nedorazil?“ zeptal jsem se.

„Non. A musím vám hned položit otázku: Proč jste tady?“

„Předpokládám, že ze stejného důvodu jako vy. Athelinda Playfordová mi napsala a požádala mě, abych přijel. Člověku se nestane každý den, aby byl pozván na týdenní návštěvu ke slavné spisovatelce. Několik jejích knih jsem četl jako dítě a –“

„Ne, ne, vy jste mě špatně pochopil. Já jsem se rozhodl přijet ze stejného důvodu – ačkoli žádnou její knihu jsem nikdy nečetl. Ale to jí prosím neříkejte. Ta otázka však zněla spíš – proč nás tady lady Playfordová chce mít? Vás a mě? Domníval jsem se, že možná pozvala Hercula Poirota, protože stejně jako ona je slavný a úspěšný ve svém oboru. Teď ale vím, že tomu tak není, protože jste tu i vy. Napadá mě… lady Playfordová se asi musela dozvědět o té záležitosti v Londýně, v hotelu Bloxham.“

Diskutovat o téhle konkrétní záležitosti jsem skutečně neměl chuť, a tak jsem řekl: „Než jsem zjistil, že se tu setkám s vámi, domníval jsem se, že mě pozvala, aby se mě vyptala na práci policie, aby se ve svých knížkách nemýlila v detailech. Rozhodně by jim prospělo realističtější –“

„Oui, oui, bien sûr. Povězte mi, Catchpoole, máte ten dopis s pozváním u sebe?“

„Prosím?“

„Ten, co vám poslala lady Playfordová.“

„Ano, jistě. V kapse.“ Vylovil jsem ho a podal mu ho.

Přelétl dopis pohledem a vrátil mi ho se slovy: „Je úplně stejný jako ten, který poslala mně. Nic neprozrazuje. Možná máte pravdu. Zajímalo by mě, jestli se s námi chce poradit jako s profesionály.“

„Ale… říkal jste, že jste s ní mluvil. Nezeptal jste se jí na to?“

„Mon ami, jedině hulvát by se hned při příjezdu vyptával své hostitelky: ‚Co ode mě chcete?‘ Nebylo by to zdvořilé.“

„A ona vám sama nic neřekla? Ani nenapověděla?“

„Téměř nebyl čas. Přijel jsem jen pár minut předtím, než musela odejít do své pracovny na schůzku se svým právníkem.“

„To byl ten na schodech? Ten, ehm, mohutný pán?“

„Pan Orville Rolfe? Ne, ne. On je také právník, ale tu schůzku ve čtyři měla lady Playfordová s někým jiným. I jeho jsem viděl. Jmenuje se Michael Gathercole. Jeden z nejvyšších mužů, jaké jsem kdy poznal. Vypadal, jako by mu nebylo příjemné už jen to, že se musí pohybovat po světě.“

„Jak to myslíte?“

„Působil na mě, jako by se nejraději zbavil vlastní kůže.“

„Aha, chápu.“ Nechápal jsem nic, ale obával jsem se, že kdybych požádal o další objasnění, mělo by to spíš opačný účinek.

Poirot zavrtěl hlavou. „Pojďte, svlékněte si kabát a posaďte se,“ vyzval mě. „Je to hádanka. Zvlášť když uvážíte, kdo tu ještě je.“

„Myslíte, že by bylo možné požádat někoho o trochu čaje?“ Rozhlédl jsem se. „Čekal bych, že sem komorník pošle nějakou služebnou, jestli lady Playfordová nemá čas.“

„Trval jsem na tom, aby nás nikdo nerušil. Já jsem dostal při příjezdu malé občerstvení a za chvíli se v tomto pokoj budou podávat koktejly, jak mi bylo řečeno. Nemáme moc času, Catchpoole.“

„Moc času? Na co?“

„Když se posadíte, dozvíte se to.“ Poirot se pousmál. Nikdy jsem ho neslyšel mluvit rozumněji.

Poněkud s obavami jsem se posadil.

TŘETÍ KAPITOLA

Zřetelné spojení se smrtí

„Musím vám povědět, kdo tu ještě je,“ začal Poirot. „Vy a já nejsme jedinými hosty, mon ami. Dohromady, včetně lady Playfordové, je nás na Lillieoak jedenáct. Když počítáte i služebnictvo, jsou tu ještě tři další: komorník Hatton, služebná jménem Phyllis a kuchařka Brigid. Otázka je, zda se služebnictvo počítat má.“

„Do čeho počítat? Nebo za koho? O čem to mluvíte Poirote? Přijel jste provádět sociologické výzkumy hrabství Cork – kolik v kterém domě žije lidí a podobně?“

„Váš smysl pro humor mi chyběl, Catchpoole, ale musíme mluvit vážně. Jak jsem už říkal, nemáme moc času. Už brzo – do půl hodiny – nás někdo vyruší, aby připravil podávání nápojů. Poslouchejte mě. Kromě nás dvou a služebnictva je teď na Lillieoak přítomna lady Playfordová, ti dva právníci o kterých jsme mluvili – Gathercole a Rolfe. Dále je zde také tajemník lady Playfordové jménem Joseph Scotcher, ošetřovatelka Sophie Bourletová –“

„Ošetřovatelka?“ Usadil jsem se na područku křesla. „Takže lady Playfordová je nemocná?“

„Ne. Nechte mě domluvit. Jsou tu také dvě děti lady Playfordové, manželka jejího syna a mladý muž, který je přítelem dcery. Pan Randall Kimpton a slečna Claudia Playfordová jsou, domnívám se, zasnoubeni. Ona žije v Lillieoak. On přijel na návštěvu z Anglie. Je původem Američan, ale myslím, že lady Playfordová říkala také něco o Oxfordu.“

„Takže tohle všechno víte od ní?“

„Až se s ní setkáte, zjistíte, že je schopná sdělit vám za krátký čas mnoho věcí, a to navíc velmi rychle a barvitě.“

„Aha. To mě trochu děsí. Na druhou stranu mě ale uklidňuje, že aspoň někdo v tomhle domě je schopen mluvit – myslím na rozdíl od komorníka. To už byl celý seznam?“

„Ano, ale ještě jsem nejmenoval poslední dva. Bratr mademoiselle Claudie, syn lady Playfordové Harry, šestý vikomt z Clonakilty. I s ním jsem se už setkal. Žije tady se svou manželkou Dorothy, které všichni říkají Dorro.“

„Dobře. Ale proč je tak důležité, abych o všech těch lidech věděl dřív, než se sejdou na drink? Mimochodem rád bych našel svůj pokoj a aspoň si otřel obličej mokrou žínkou, než se rozběhne zdejší večerní dění, takže –“

„Obličej máte čistý dost,“ přerušil mě rázně Poirot. „Obraťte se a podívejte se, co visí nade dveřmi.“

Udělal jsem to a spatřil dvě divoké oči, velký černý čenich a otevřenou tlamu plnou tesáků. „Bože dobrý, co to u čerta je?“

„Vycpaná hlava leopardího mláděte – dílo Harryho, vikomta Playforda. On se totiž věnuje taxidermii.“ Poirot se zamračil a dodal: „A dost nadšeně. Pokouší se přesvědčit cizí lidi, že žádný jiný koníček nedokáže poskytnout tolik uspokojení.“

„Takže ta jelení hlava v hale bude také jeho dílo,“ pochopil jsem.

„Řekl jsem mu, že nemám k vycpávání zvířat ani nezbytné nářadí, ani znalosti. Prohlásil, že potřebuji jen drát, nožík jehlu a nit, konopí a arzenik. Usoudil jsem, že bude lepší nepřipomenout mu, že je také nutné, aby mi ta představa nepřipadala odporná.“

Usmál jsem se. „Koníček, při němž se používá arzenik, se pochopitelně nemůže líbit detektivovi, který řešil vraždy tímto jedem způsobené.“

„O tom s vámi právě chci hovořit, mon ami. O smrti. Koníček vikomta Playforda se týká mrtvých tvorů – zvířat, nikoli lidí, přesto ale mrtvých.“

„To jistě. Nechápu ale, proč na tom záleží.“

„Pamatujete si jméno Joseph Scotcher? Před chvílí jsem se o něm zmiňoval.“

„Tajemník lady Playfordové, ano?“

„Umírá. Na Brightovu nemoc ledvin. Proto tu je ta ošetřovatelka, Sophie Bourletová – pečuje o nemocného.“

„Aha. Takže tajemník i ošetřovatelka žijí tady na Lillieoak?“

Poirot kývl. „To už máme tři lidi, kteří mají tak či onak něco společného se smrtí. A pak jste tu vy, Catchpoole. A já Oba jsme se při své práci setkali s mnoha případy násilné smrti. A pan Randall Kimpton, který se hodlá oženit s Claudií Playfordovou – jaké povolání myslíte, že vykonává?“

„Taky se to týká smrti? Je majitelem pohřebního ústavu? Nebo tesá náhrobní kameny?“

„Je to policejní patolog v hrabství Oxfordshire. I on se při práci setkává se smrtí. Eh bien, chcete se mě zeptat na pana Gathercolea a pana Rolfea?“

„Není třeba. Právníci vyřizují záležitosti zemřelých dennodenně.“

„Což obzvlášť platí pro firmu Gathercole a Rolfe, která je dobře známa svou specializací na odkazy a poslední vůle bohatých lidí. Catchpoole, teď už to přece vidíte sám, ne?“

„A co Claudia Playfordová a Dorro, vikomtova manželka? Jak ty jsou spojené se smrtí? Jedna z nich pracuje na jatkách a druhá je balzamovačka mrtvol?“

„Vy o tom vtipkujete,“ napomenul mě Poirot vážně. „Nepovažujete za zajímavé, že se tady na Lillieoak najednou sešlo tolik lidí, kteří se setkávají se smrtí, ať už soukromě nebo profesionálně? Já bych tedy rád věděl, co má lady Playfordová v plánu. Nemůžu věřit tomu, že jde o náhodu.“

„No, je možné, že má na večer naplánovanou nějakou hru. Píše přece detektivky, takže nás třeba hodlá napínat. A neodpověděl jste mi na otázku o Dorro a Claudii.“

„Ne, u těch dvou mě skutečně nenapadá žádná přímá souvislost s naším tématem,“ připustil po chvilce Poirot.

„Tak v tom případě tomu říkám jen náhoda! A teď, pokud si mám před večeří stihnout aspoň umýt ruce a obličej –“

„Proč se mi vyhýbáte, mon ami?“

Zastavil jsem se těsně u dveří. Byla ode mne hloupost myslet si, že se o tom vůbec nezmíní, když s tím nezačal hned.

„Myslel jsem, že jsme les bons amis.“

„Jsme. Měl jsem hrozně moc práce, Poirote.“

„Práce! A to vám mám věřit, že za tím není nic jiného?“ Podíval jsem se ke dveřím. „Jdu sehnat toho němého komorníka a pohrozím mu vzbouřením na vsi, jestli mě okamžitě nezavede do mého pokoje,“ zavrčel jsem.

„Vy Angličané. Ať jsou emoce jakkoli silné, ať je zuřivost sebeprudší, ještě silnější je touha ji potlačit a předstírat, že nic takového nikdy neexistovalo.“

V té chvíli se otevřely dveře a vstoupila žena tak – odhadl bych – mezi třiceti a pětatřiceti lety. Na sobě měla zelené šaty s flitry a bílou štólu. Vlastně ani tak nevešla, jako se spíš vplížila, takže mi okamžitě připomněla kočku na lovu. Vyzařovalo z ní cosi pohrdlivého, jako by vejít do pokoje normálně bylo pod její úroveň. Zdálo se, jako by každým pohybem těla dávala najevo svou nadřazenost nad kýmkoli, kdo byl shodou okolností poblíž – v tomto případě nad Poirotem a mnou.

Byla také skoro nadpřirozeně krásná: Dokonale upravené vlasy sytě hnědé barvy, dokonalý ovál tváře, poťouchlé kočičí hnědé oči s hustými řasami, vyklenuté obočí a lícní kosti ostré jako břitva. Byl na ni impozantní pohled a zjevně si byla svých půvabů vědoma. Kromě toho v sobě měla cosi krutého; bylo to z ní cítit dřív, než promluvila.

„Aha,“ prohlásila s rukou opřenou v bok. „Hosté, ale pit ještě žádné. Škoda že to není naopak. Asi jdu brzo.“

Poirot vstal, představil sebe a pak mne. Potřásl jsem ženě chladnou, elegantní rukou.

Neodpověděla: „Velice mě těší,“ ani nijak podobně. „Jsem Claudia Playfordová. Dcera slavné spisovatelky, sestra vikomta Playforda. Starší sestra. Titul ale dostal můj mladší bratr a ne já, prostě proto, že je muž. Dává to smysl? Byla bych mnohem lepší vikomt než on. Ostatně i koblížek s máslem by byl lepší vikomt než Harry. No? Myslíte, že je to fér?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel,“ odpověděl jsem popravdě Obrátila se k Poirotovi. „A co vy?“

„Kdybyste hned teď ten titul dostala, řekla byste pak: ‚Teď už mám, co jsem chtěla, a jsem úplně šťastná a spokojená?‘“

Claudia povýšeně zvedla hlavu. „Nic takového bych neřekla, protože nemluvím jako hloupé dítě z knížky. Krom toho, kdo tvrdí, že nejsem šťastná? Jsem velice šťastná a nemluvila jsem o spokojenosti, ale o tom, co je fér. Vy přece údajně máte skvělý mozek, pane Poirote. Nenechal jste ho v Londýně?“

„Ne, přivezl jsem ho s sebou, mademoiselle. A pokud patříte k hrstce lidí na tomto světě, kteří mohou upřímně říci: ‚Jsem velice šťastný,‘ pak vám povím jedno: Život se k vám zachoval mnohem spravedlivěji než k většině lidí.“

Zamračila se. „Mluvila jsem o sobě a svém bratrovi a o nikom jiném. Kdyby vám opravdu záleželo na fér hře, omezil byste své hodnocení situace jen na nás dva. Místo toho do něj poťouchle připletete bezejmenný tisícihlavý dav, abyste podpořil své argumenty – protože víte, že když situaci nezkreslíte, nemůžete vyhrát!“

Dveře se znova otevřely a vstoupil tmavovlasý muž, oblečený k večeři. Claudia spráskla ruce a fascinovaně vydechla, jako by se už obávala, že se neobjeví, ale on přesto přišel a zachránil ji před nějakým strašným osudem. „Miláčku!“

Kontrast mezi jejím nynějším chováním a předchozí hrubostí vůči Poirotovi a mně už nemohl být větší.

Nově příchozí byl hezký, upravený, měl příjemný úsměv a tmavé, skoro černé vlasy, jež mu padaly stranou do čela.

„Tady jsi, nejdražší!“ zvolal, když se mu Claudia vrhla do náruče. „Všude jsem tě hledal.“ Měl ty nejdokonalejší zuby, jaké jsem kdy viděl. Těžko se mi věřilo, že mu skutečně takhle narostly. „A jak se zdá, jsou tu i někteří z našich hostů – nádhera! Vítejte!“

„Ty tu nemáš co koho vítat, miláčku,“ napomenula ho Claudia s hranou přísností. „Jsi taky host, nezapomeň.“

„Tak řekněme, že jsem je uvítal tvým jménem.“

„Nesmysl. Já bych řekla něco docela jiného.“

„To jste už velmi výmluvně učinila, mademoiselle,“ připomněl Poirot.

„Chovala ses k nim božsky příšerně jako obvykle, drahá? Nevšímejte si jí, pánové.“ Podal nám ruku. „Kimpton. Doktor Randall Kimpton. Moc mě těší, že vás poznávám.“ Při řeč měl zvláštní zvyk – tak nápadný, že jsem si ho okamžitě všiml a Poirot nepochybně také. V očích mu zároveň s pohybem rtů každou chvilku vzplálo a zase pohaslo. Tyto plamenné pohledy se objevovaly v několikavteřinových odstupech a zřejmě měly vyjadřovat důrazné nadšení. Člověk měl dojem, že zhruba každé třetí či čtvrté slovo, které vyřkne, je mu zdrojem potěšení.

Přísahal bych, že mi Poirot říkal, že Claudiin přítel je Američan. Neměl ale sebemenší přízvuk, nebo jsem ho aspoň nerozpoznal. A právě když jsem o tom uvažoval, ozval se Poirot: „Velice mě těší, že vás poznávám, pane doktore. Ale… lady Playfordová mi tvrdila, že jste z Ameriky, z Bostonu?“

„Ano, to jsem. Chcete, předpokládám, namítnout, že nemluvím jako Američan. Ano, skutečně doufám, že ne! Jakmile jsem přijel na Oxfordskou univerzitu, využil jsem příležitosti se všech těch nepěkných zbytečností zbavit. V Oxfordu se nehodí mluvit jinak než oxfordskou angličtinou, chápejte.“

„Randall má talent na to zbavovat se nepěkných zbytečností, že, miláčku?“ vložila se do toho dost zostra Claudia.

„Cože? Aha!“ Kimpton vypadal nešťastně a jeho chován se docela změnilo. Její ostatně také. Hleděla na něj jako učitelka na neposlušného žáka a zjevně čekala, až něco řekne. Konečně se tiše ozval: „Nejdražší, nelámej mi srdce a nepřipomínej mi zase nejhorší chybu v mém životě. Pánové, jednou jsem, jen na krátkou chvíli, byl takový blázen, že jsem – poté, co jsem tuto výjimečnou ženu přesvědčil, aby souhlasila se sňatkem – tedy byl jsem natolik pošetilý, že jsem začal pochybovat o vlastních přáních a –“

„Na tvé výčitky a sebeobviňování není nikdo zvědavý, Randalle,“ skočila mu do řeči Claudia. „Až na mě – mě nikdy neunaví je poslouchat. A varuju tě, budeš muset v mé přítomnosti sám sebe kárat ještě mnohem víc, než budu souhlasit, abychom stanovili datum svatby.“

„Nejdražší, nehodlám dělat nic než se kát, obviňovat a proklínat až do nejdelší smrti!“ prohlásil Kimpton vážně a v očích mu blýskalo. Jako by oba docela zapomněli, že tam s Poirotem stojíme.

„Dobře. V tom případě nevidím žádný bezprostřední důvod zbavit se tě.“ Claudia se usmála, jako by ho celou dobu jen škádlila.

Kimptonovi zřejmě zase narostl hřebínek. Uchopil její ruku a políbil ji. „To datum svatby stanovíme, miláčku, a brzo!“

„Skutečně?“ Claudia se vesele zasmála. „To ještě uvidíme. V každém případě obdivuji tvé odhodlání. Neexistuje žádný jiný muž na světě, který by mě dokázal získat dvakrát. Možná ani jednou ne.“

„Žádný jiný muž by ti nebyl tak oddaný ani tebou tak posedlý jako já, má božská nejdražší.“

„Tomu věřím,“ kývla Claudia. „Neuměla jsem si představit, že by mě něco mohlo přimět znovu si tenhle prsten navléknout, a vidíš, nosím ho.“ Chvilku si prohlížela velký diamant na prsteníčku levé ruky.