ANDERS DE LA MOTTE

MÅNS NILSSON

Smrt přichází na prohlídku

Vraždy v Österlenu

KALIBR

Přeložila Helena Matocha

(Poznámka autorů)

Oba milujeme Österlen a snažili jsme se vylíčit místopis a dějiny tohoto kraje co nejpravdivěji. Občas jsme si však v zájmu příběhu dovolili odchýlit se od skutečnosti.

(Poznámka překladatelky)

Citáty z Williama Shakespeara jsou upraveny podle překladu Martina Hilského.

DÖDEN GÅR PÅ VISNING

Copyright © Anders de la Motte och Måns Nilsson 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Helena Matocha, 2022

ISBN 978-80-242-8079-0

PŘEHLED OSOB

PETER VINSTON, 49 LET

Komisař oddělení vražd státní kriminální policie ve Stockholmu

TOVE ESPINGOVÁ, 28 LET

Asistentka kriminální policie v Simrishamnu

JESSIE ANDERSONOVÁ, 42 LET

Známá realitní makléřka a televizní celebrita

ELIN SIDENVALLOVÁ, 25 LET

Jessiina asistentka

CHRISTINA LÖWENHJELMOVÁ, 49 LET

Psycholožka a bývalá manželka Petera Vinstona

POPPE LÖWENHJELM, 54 LET

Majitel zámku Gärsnäs a Christinin nový manžel

AMANDA VINSTONOVÁ, 16 LET

Dcera Petera a Christiny

LARS-GÖRAN „L. G.“ OLOFSSON, 60 LET

Včelař a policejní ředitel v Simrishamnu

THYRA BORÉNOVÁ, 52 LET

Vedoucí oddělení kriminalistické techniky

JONNA OSTERMANOVÁ, 44 LET

Reportérka a šéfredaktorka Cimbrishamnských listů

FELICIA ODUYOVÁ, 33 LET

Majitelka kavárny Felicia v Komstadu

SOFIE WRAMOVÁ, 63 LET

Majitelka hřebčína a jezdecká instruktorka

JAN-ERIC SJÖHOLM, 72 LET

Herec a zpěvák v důchodu

ALFREDO SJÖHOLM, 61 LET

Kostymér a módní návrhář

NIKLAS MODIGH, 33 LET

Profesionální hokejista v Los Angeles

DANIELLA MODIGHOVÁ, 31 LET

Influencerka a parkurová jezdkyně

MARGIT DYBBLINGOVÁ, 75 LET

Předsedkyně obecního spolku v Gislövshammaru

SVENSK a ÖHLANDER

Policisté v Simrishamnu

FREDRIK URDAL, 36 LET

Elektrikář z Tomelilly

HASSE PALM, 57 LET

Elektrikář ze Sjöbo

PES BOB

Feliciina kólie, vyskytující se v kavárně

KOCOUR PLUTO

Dlouhosrstý nečistokrevný kocour vyskytující se v Potoční chatě

Prolog

Slunce se dlouho zuby nehty drželo na jarním nebi, ale teď už zvolna zapadalo do Bornholmského průlivu. Ve větru nad písečnými dunami plachtili racci a nízké večerní paprsky měnily moře ve rtuť. Voda ještě studila, byla teprve polovina května, a písečná pláž zela prázdnotou. O půl kilometru dále, mezi domy malebné rybářské vesničky Gislövshammar, se začínala rozsvěcet světla a na obzoru se rýsovala šedá silueta nákladní lodi, plující pomalu k západu.

Dříve v tomto kraji řádili piráti. Zapalovali na pobřeží falešné majáky, aby lákali lodě na mělčinu a námořníky vstříc smrti. Pod zrádnými písečnými náspy dodnes odpočívaly vraky a kosti. Možná proto mělo tohle krásné místo v sobě i něco zlověstného. Ozvuky dávných zlých skutků.

Stěhovací vůz, který se sem blížil, teprve před chvilkou sjel z hlavní silnice na anonymní štěrkovou cestu, jež se klikatila mezi zlatavými řepkovými poli a pak vedla dál šerým pobřežním lesem. Tady, na jeho druhé straně, končila cesta točnou až nad nejhořejšími dunami, tak blízko moře, že oba muži v kabině cítili vůni řas a slané vody.

Vedle stěhovacího auta se tyčil nový vysoký ocelový plot s masivními automatickými vraty a cedulí, na níž stálo: Gislövsstrand. Nejen bydlení, ale i životní styl. Pod tím visel mnohem nevrlejší nápis ve varovných barvách: Nepovolaným vstup zakázán!

Řidič, hranatý chlap s dvěma faldy na zátylku, dojel až k interkomu. Stáhl okénko, vyklonil se a s jistou námahou zmáčkl tlačítko. Při tom pohybu mu v mezeře mezi mikinou a kalhotami vykouklo břicho.

Rozsvítil se kruh LED žárovek a na muže se zahledělo oko kamery.

„Jessie Andersonová,“ ozval se v reproduktoru ženský hlas. Měl americký přízvuk a byl ostrý jako prásknutí biče.

„No dobrej večer, tady Ronny ze Stěhování Österlen,“ řekl řidič silnou skånštinou. „Vezem vám ten…“ Ronny se odmlčel a hledal správný výraz. „Ten hák.“

Kovová vrata se tiše otevřela.

„Come on in!“

Prostor za plotem tvořilo především staveniště s buňkou, kontejnerem na odpadky a několika stroji. Přímo naproti vratům se táhla řada totožných čerstvě odlitých základů domů, z nichž k večernímu nebi trčely plastové trubky. Nalevo stál jediný už hotový dům, obrácený k moři. Ronny hvízdl.

„Panejo, to je teda místo!“

Dům byl postaven z betonu, oceli a skla. Rovné linie, ostré rohy, žádné výčnělky na střeše ani nic jiného, co by narušovalo krychlový tvar.

„To vypadá jak ňákej obří bunkr. To bude mít tak pět set metrů čtverečních, co myslíš?“

Jeho kolega Stibbe němě přikývl.

Před domem stála dvě auta, jedno z nich byl křídově bílý kabriolet porsche. Ronny vypnul motor a oba muži unisono zabouchli dveře náklaďáku.

Naproti jim vyšla žena. Něco přes čtyřicet, dlouhé blond vlasy, rozepnutá košile s bujným výstřihem, upnutá sukně. Její vysoké podpatky klapaly na kamenné dlažbě.

Než Ronny stačil cokoli říct, naštvaně zvedla prst a dál mluvila do telefonu.

„Can I put you on hold for just a minute, James?“

Ronny a Stibbe si vyměnili významný pohled, jako vždycky, když narazili na atraktivní klientku.

„Vy jste Jessie Andersonová?“ zeptal se Ronny, ačkoli znal její obličej z novin i televizní obrazovky.

„Máte zpoždění skoro dvě hodiny,“ obořila se na něj Jessie.

Ronny pokrčil rameny.

„Když on to Olesen, ten sochař, pořádně nezabalil. Jsme mu museli se Stibbem pomoct. Trvalo to dýl, než…“

„To není můj problém,“ utnula ho Jessie. „Termíny jsou od toho, aby se dodržovaly. Zítra zavolám vašemu šéfovi a budu požadovat slevu z ceny. Tak to vyložte, máme naspěch. Elin vám ukáže, kde má ta plastika stát.“

Mávla na mladší tmavovlasou ženu v brýlích, otočila se na neuvěřitelně vysokých podpatcích a odklapala do domu, přičemž pokračovala v přerušeném hovoru.

„Sorry for that, James. As I was saying, don’t pay any attention to the rumors. The market in Skåne is booming and Gislövsstrand is an excellent investment opportunity…“

„Elin Sidenvallová, Jessiina asistentka,“ představila se mladší žena. Bylo jí kolem pětadvaceti a mluvila se stockholmským přízvukem. Košili měla zapnutou až ke krku a nosila mnohem praktičtější podpatky než její šéfka. V jedné ruce držela psací podložku.

„Ta plastika přijde sem dolů, do obývacího pokoje.“

„Dolů?“ zopakoval Ronny. „My nemáme v objednávce napsanýho nic o schodech.“

Elin zkontrolovala svoje papíry.

„Umístit v obývacím pokoji ve spodním podlaží,“ přečetla.

„Dyť to říkám. Žádný schody,“ prohlásil Ronny.

„Tenhle dům má suterén,“ namítla Elin suše. „Vstupní síň, kuchyně, pokoj pro hosty, prádelna a několik dalších místností se nachází tady v přízemí. Společenské prostory, lázně a hlavní ložnice jsou ve spodním podlaží s východem do zahrady a k moři. Plastika patří do obývacího pokoje přímo pod kuchyní. Vždyť to tu máte napsané, jen se podívejte!“

Zaťukala na psací podložku prstem.

Normálně by se Ronny hádal. Ale šéf jim výslovně přikázal zacházet s touto klientkou v rukavičkách.

Elin Sidenvallová tázavě povytáhla obočí.

„No? Tak co bude?“

Ronny si odevzdaně povzdechl a odšoural se k zadním dveřím náklaďáku.

„Dvě husy ještě neznamenaj posvícení, co, Stibbe?“ zamručel, jakmile byla Elin z doslechu.

Za necelou hodinu se oběma stěhovákům podařilo sestrkat sochu ze schodů a umístit ji v obývacím pokoji. Elin je pečlivě hlídala a zastavovala je, kdykoli jen trošku hrozilo, že by mohli odřít zeď nebo zábradlí. Pak vytáhla metr, aby se ujistila, že plastika stojí přesně na určeném místě. Přesto však Jessie Andersonová nebyla spokojená. Ronny a Stibbe museli objekt třikrát posunout, než se konečně uráčila je propustit.

Elin je vyprovodila ven. Možná to bylo tím, že měl nízkou hladinu cukru, možná tím neplánovaným zdoláváním schodů, každopádně Ronny neodolal a porušil šéfovy instrukce.

„Dneska o vás psali v novinách,“ řekl. „Nicolovius se do vás v tom novým článku pěkně pustil.“ Ke svému potěšení si Ronny všiml, že se asistentka nervózně ošila.

„Ať už je ten Nicolovius kdokoliv, tak vaši šéfovou fakt nesnáší. Ale to rozhodně není sám, co?“

Elin neodpověděla.

Ronny na ni mrkl a naskočil zpátky do náklaďáku.

„Otevřete mi vrata?“ zeptal se jí otevřeným okénkem.

„Můžete jet, otevřou se automaticky,“ odvětila asistentka úsečně.

Elin Sidenvallová se dívala, jak se vrata zavírají a zadní reflektory náklaďáku mizí v pobřežním lese. Na asfaltové prostranství vrhala osamělá lampa kruh světla, na jehož okrajích stále více houstla tma. Racci umlkli, někde v dálce zahoukal puštík.

Elin se při tom strašidelném zvuku zachvěla. Znovu se v ní probudil pocit, který ji pronásledoval už od rána, kdy si přečetla ten nepěkný fejeton.

Österlen toto zvěrstvo nikdy neodpustí, napsal onen Nicolovius.

Blíží se den zúčtování a viníci draze zaplatí za svou hamižnost.

Ta slova jí nešla z hlavy. Patří k viníkům i ona? A co myslí anonymní pisatel tím, že draze zaplatí?

Najednou, aniž by přesně věděla proč, se jí zmocnil neodbytný pocit, že ji kdosi pozoruje. Jako by se tam venku v černé tmě nacházel kromě puštíka ještě někdo.

Někdo, kdo chce jí a Jessie ublížit.

Sova zahoukala znovu.

„Nesmysl,“ zamumlala Elin sama pro sebe. Je potřeba si to tolik nebrat, přesně jak říká Jessie. Nenechat se zastrašit nějakým zbabělým zpátečníkem, co se schovává za pseudonym.

Párkrát se zhluboka nadechla, vrátila se do domu a pečlivě za sebou zamkla dveře.

Za prostornou vstupní síní se rozkládala obrovská kuchyně s nerezovými spotřebiči a hladkými kamennými deskami. Z ukrytých reproduktorů se linula tichá hudba.

Elin vkročila na schodiště, které se klenulo nad obývacím pokojem. Dole stála Jessie a obdivovala právě přivezenou kovovou skulpturu, jež byla dlouhá asi dva metry, tlustá jako nadloktí a představovala obrovský rybářský háček. Podstavec ho držel ve svislé poloze tak, že očko ukazovalo k moři a špička mířila vzhůru ke schodišti, kde stála Elin. Podobalo se to velkému zakloněnému písmenu J.

„Magnificent, že ano?“ Jessie přejela rukou po kovovém očku, sloužícím k přivázání vlasce, a od něj šikmo dolů až do ohbí a odtamtud zase nahoru k hrotu s mohutným protihrotem.

„The Hook! Uloví nám zákazníky. Přitáhne zájem médií.“

Navzdory Jessiinu veselému tónu musela Elin znovu potlačit zachvění. Tahle socha jí naháněla strach, ale měla dost rozumu na to, aby nic neřekla.

„Opravdu myslíš, že to bude fungovat?“ zeptala se raději.

„Kolikrát ti to mám vysvětlovat?“ odfrkla si Jessie. „To je základní makléřská strategie. Tenhle hák bude sloužit k rozptýlení, k odpoutání pozornosti.“

Spočinula rukou na protihrotu. Nehty měla dlouhé a krvavě červené.

„Noviny nebudou psát Místní dál protestují proti výstavbě za miliony, ale Proslulá realitní makléřka daruje dílo místního sochaře.“

Svěsila ruku.

„Jsme all set for tomorrow?“

Elin přikývla.

„V deset hodin přijde náměstek pro kulturu.“

„A noviny?“

„Domluvené jsou Cimbrishamnské listy, Ystads Allehanda, Skånska Dagbladet a Sydsvenska. Taky Di Weekend chce něco napsat, ale můžou sem někoho poslat až příští týden.“

„Fajn. Není to zrovna Vanity Fair,“ usmála se křivě Jessie, „ale dobrá práce. Vidíš, už teď se ten hnusný hák vyplácí. Domorodci díky němu získají zastávku na Toulkách s uměním, po které tolik touží. Simsalabim, už nebudou remcat! Skončí anonymní články a petice. Vrátí se nám klienti a peníze se pohrnou.“

Jessie znovu pohladila hladký kov.

„Máme je zaháčkované,“ zamumlala. „Všechny.“

Vtom se z parkoviště ozvala rána.

„Co to bylo?“ řekla Elin.

„Stěhováci si asi balí věci,“ odpověděla Jessie.

„To ne, viděla jsem je odjíždět, už je to několik minut!“

„Tak to se radši půjdeme podívat, ne?“

Jessie vystoupala po schodech. S Elin v závěsu prošla kuchyní a předsíní a rozrazila venkovní dveře.

„Co to do prdele…?“

Na parkoviště vrhalo dlouhé stíny strašidelné mihotavé světlo zpoza stavebních buněk.

„Hoří!“ vydechla Elin.

Z kontejneru vyšlehly zubaté plameny, jako by se oheň právě probudil a hledal, do čeho by se zakousl.

„Podívej!“ Elin ukázala na Jessiino porsche.

Na bílém laku stálo červeným písmem slovo SVINĚ. Ve vzduchu ještě visel zápach spreje a mísil se se spáleninou.

Jessie chvíli mlčky zatínala čelisti a rozhlížela se po okolí.

„Fucking cowards!“ zavolala. „Ukažte se!“

Její hlas se rozléhal ozvěnou mezi budovami a pak se vytratil. Pár vteřin vládlo naprosté ticho. Ozýval se jen praskot ohně, který se pomalu vzmáhal. Vtom se těsně vedle hořící popelnice něco pohnulo. Elin zalapala po dechu.

Ze stínů vystoupila temná postava. V černém oblečení, na hlavě lyžařskou kuklu. Ukázala na obě ženy a druhou rukou si výhružně přejela po hrdle.

V ohni zapraskalo a k nebi se vyvalil déšť jisker. Plameny se utlumily, stíny zhoustly. Než se oheň vzpamatoval, byla černě oděná postava pryč.

„Den zúčtování,“ zašeptala Elin. „Přesně jak napsal Nicolovius.“

Jessie se k ní otočila. Hlas měla klidný a chladný jako led.

„V prádelně je hasicí přístroj,“ řekla. „Pospěš si, než se ten oheň rozšíří. Až to uhasíš, sežeň lakýrníka, který by ten hnus zvládl přelakovat už zítra ráno.“

„A-ale,“ protestovala Elin, „musíme volat hasiče. A policii! Ten člověk tu ještě může být.“

„Nikam volat nebudeme,“ utnula ji Jessie. „To by o nás zítra psali v Cimbrishamnských listech, a to přesně ti zbabělí sráči chtějí.“ Ukázala na hořící popelnici. „Ať už je ten sabotér kdokoliv, už je dávno pryč. Jdi pro ten hasicí přístroj, uhas to a nechej mi opravit auto! A nikomu ani muk. Tohle se nikdy nestalo, slyšíš, Elin?“

1

O šest týdnů později

Byl konec června a do Švédska nesměle nakukovalo léto.

Kriminální komisař Peter Vinston seděl už tři hodiny za volantem. Téměř šest, počítáme-li celou cestu ze Stockholmu.

Byl to urostlý muž, měřil přes metr devadesát, ale neměl v sobě shrbenost, jaká tak často postihuje dlouhány. Nazrzlé vlasy měl ostříhané nakrátko, tváře hladce oholené, a přestože mu ještě nebylo padesát, licousy mu už dávno prokvétaly šedí. Jeho kolegyně říkaly, že mu to spolu s trojdílnými obleky, jež neustále nosil, propůjčuje jistou distingovanost – kteréžto hodnocení v něm budilo smíšené pocity.

Auto, které řídil, byl černý saab. Mimochodem jeden z úplně posledních, jež v Trollhättan sjely z pásu, než továrnu zavřeli. Nikdy nevlastnil jiné vozy než saaby a věděl, že tenhle bude nejspíš jeho poslední. Z toho pomyšlení ho občas přepadala melancholie. Proto se o auto pečlivě staral. Pravidelně ho vozil do servisu, okamžitě nechával odstranit sebemenší závady, myl ho a leštil, až se v laku viděl jako v zrcadle.

Vinston se zavrtěl na sedadle. Poslední zastávku si udělal někde u Gränny a jeho vytáhlé tělo toužilo protáhnout si nohy a dát si hrnek slušného kafe. Jenže byl už skoro na místě. Nebo, přesněji řečeno, měl by být už skoro na místě.

Navigace na mobilním telefonu – která ho svým hlasem provázela šest set kilometrů, od dálnic rovných jako pravítko až po čím dál klikatější okresky – náhle znejistěla.

„Otočte se o sto osmdesát stupňů,“ poradila mu. Pak si to rozmyslela: „Pokračujte rovně,“ jen aby vzápětí znovu navrhla otočku.

Tolik se soustředil na protichůdné instrukce, že nezaregistroval rošt proti dobytku a překvapilo ho, jak to drnclo, když pneumatiky nadskočily na kovové mříži.

V duchu zaklel. Zaposlouchal se, jestli to neodnesly tlumiče, ale ničeho si nevšiml. Zdálo se však, že rošt definitivně zmátl navigaci. „Neznámá cesta,“ hlásila vzrušeným tónem. „Neznámá cesta, neznámá cesta!“

„Jo, já tě slyším,“ zamručel Vinston podrážděně a vypnul zvuk.

Ujel ještě pár set metrů, ale jelikož se jeho digitální průvodkyně nevzpamatovala, zastavil u krajnice. Všemi směry se táhla zelená pole, tu a tam přerušená lesíky a vrbovými alejemi. Z palubní přihrádky vylovil svou věrnou automapu, ale ukázalo se, že ani kartografové Královského automobilového klubu netuší nic o existenci této štěrkové cesty.

Zbývala tedy jen jedna možnost.

Sice byl rozvedený už sedm let, ale pořád měl Christinu uloženou v seznamu kontaktů jako první rychlou volbu. Správně ji měl dávno nahradit někým jiným. Problém však byl, že neměl kým.

Seznámili se před téměř osmnácti lety, krátce poté, co nastoupil na oddělení násilných trestných činů. Narazili na sebe, poněkud netradičně, v prádelně.

„To jsem nevěděla, že i lidi pod sedmdesát let mandlují prostěradla,“ poznamenal za ním škádlivý hlas. Peter se otočil a stála tam ona. Vysoká, snědá, s vlasy svázanými do copu. Na špičce nosu jí visely brýle, o nichž později přiznala, že je nepotřebuje, ale nosí je, aby ji pacienti brali vážněji.

„Jmenuju se Christina. Neříkej mi Tina ani Stina, jo?“

Ukázalo se, že bydlí o patro výš než on, a hned tentýž týden ji Peter pozval na rande.

„Správně bych měla odmítnout,“ konstatovala tehdy. „Jsi trochu moc zvyklý, že ti ženy neříkají ne, viď?“

Pak se nakrátko odmlčela, jako by čekala, jestli to Peter popře, ale nepopřel. Její analýza byla naprosto správná, jeho vzhled měl v sobě něco, co na ženy zabíralo.

„Ale,“ pokračovala s hlavou skloněnou na stranu, „protentokrát udělám výjimku. Kino a večeři, nic drahého.“

Zhlédli spolu francouzský film a těsně před závěrečnými titulky ho vzala za ruku. Půl roku nato se sestěhovali, po dalším půlroce Christina otěhotněla a pouhý měsíc před narozením Amandy se na stockholmské radnici vzali.

Christina byla psycholožka, ale v době, kdy Amanda byla malá, se spokojila s tím, že na půl úvazku ordinovala v praxi u náměstí Mariatorget a současně dokončovala knihu a disertační práci. Vinston mezitím dělal kariéru u policie. Z násilných trestných činů ho povýšili do oddělení vražd státní kriminální policie. Cestoval po celém Švédsku, podílel se na objasnění několika medializovaných případů a vybudoval si solidní pověst. Někdy během toho, těžko říct kdy, jak a proč, jejich manželství vyšumělo. „Občas něco skončí jen tak, aniž by za to někdo mohl,“ shrnula to Christina.

Když jí nabídli místo výzkumné pracovnice v Lundu, Vinston nic nenamítal, nebo aspoň ne příliš dlouho. Nezeptal se Amandy, jestli nechce zůstat s ním ve Stockholmu. Sice svou dceru bezmezně miloval, ale Christina byla lepším rodičem, než by kdy dokázal být on. Pro Amandu bylo lepší bydlet s mámou.

A tak jim pomohl se stěhováním. S jistou námahou pro ně smontoval nový nábytek a pak je v Lundu navštěvoval tak často, jak jen mohl.

Když Amanda vyrostla natolik, že zvládla jet sama vlakem, jezdila spíš ona za ním do Stockholmu. V posledních letech přijížděla stále vzácněji a jeho kontakt s ní sestával víceméně jen z textových zpráv a videohovorů, což Vinstona bolelo na duši. Ale právě teď s tím přece něco dělám, připomněl si.

Christina se ohlásila po prvním zazvonění jako vždycky.

„Už jsi tady?“

„Ahoj, tady Peter,“ řekl Vinston zcela zbytečně, jelikož se domníval, že to patří k běžné telefonní slušnosti.

„Už jsi tady?“ zopakovala Christina, aniž by zareagovala na jeho pozdrav.

„Ani bych neřekl. Kousek za Sankt Olofem se mi zasekla navigace. Jsem někde uprostřed polí.“

„Vidíš mlíčník?“

„Cože?“

„Mlíčník. Takovou dřevěnou lavici a na ní pár starých rezavých bandasek.“

„Já vím, co to je,“ řekl Vinston rozmrzele. „Minul jsem jich za poslední čtvrthodinu asi deset. To se ještě používá?“

„Ne, jasně že ne. Ale turistům se to líbí. Není to sranda, ta skånština? Mlíčník, kolejka a koňárna?“

Jako obvykle Vinston nedovedl poznat, jestli si z něj Christina dělá legraci, nebo ne.

„Před chvilkou jsem přejel rošt,“ řekl.

„Aha, tak to jsi na správné cestě. Mimochodem, jsem na tebe naštvaná.“ Bleskové změny tématu taky patřily ke Christininým specialitám. „Dneska dopoledne jsem mluvila s Bergkvistem.“

„Aha, a proč?“ zneklidněl Vinston. Bergkvist byl jeho šéf na oddělení vražd. Cholerik s brunátným obličejem, spodním předkusem a těžkými vaky pod očima, kvůli kterým připomínal buldoka.

„Protože jsi nejdřív dal vědět, že na oslavu Amandiných narozenin nepřijedeš,“ řekla Christina. „Tak jako poslední tři roky. A pak najednou, když už do ní zbývá jen pár dnů, si spontánně uděláš volno na několik týdnů a vypravíš se sem. Ty, který ani nevíš, jak se spontánně správně píše, Petere. A tak jsem zavolala Bergkvistovi a zeptala se, jestli nejsi nemocný. A vida, jsi.“

Vinston si povzdechl.

„Kdy jsi mi hodlal říct, že čas od času omdlíš?“ pokračovala Christina.

„Mně je dobře, nechtěl jsem tě znepokojovat…“ řekl Vinston, což byla přinejmenším částečně pravda. Záchvaty mdlob mu však dělaly větší starosti, než si byl ochoten připustit.

V čelním zpětném zrcátku se něco mihlo a Vinston zvedl oči. Křoví opodál se kymácelo ve větru.

„To je jenom stres,“ zamlouval to. „Moc pracuju, špatně jím a spím, přesně, jak říkáš. Doktor říkal, že pár týdnů volna to spraví. Jediná medicína, kterou potřebuju, je čerstvý vzduch a odpočinek.“ Snažil se, aby to znělo věrohodně, nejen kvůli Christině, ale i kvůli sobě samému. Pravda byla, že přesně nevěděl, co s ním je. Doktor mu udělal spoustu odběrů, ale výsledky se zpozdily.

Zase pohyb, tentokrát v bočním zrcátku. Vinston natočil hlavu. Že by u auta někdo byl?

Christina do něj z telefonu dál hučela. Cosi o tom, že mu bude brzy padesát a měl by se sebrat. Najednou, bez varování, se ve sluchátku ozvala Amanda.

„Ahoj, tati, máš to k chatě ještě daleko?“

„Ahoj, miláčku. Už asi ne…“ odpověděl vyhýbavě. Doufal, že Amanda nezaslechla hovor o jeho zdravotním stavu. Nechtěl, aby si dcera pomyslela, že přijel z jiného důvodu, než aby oslavil její narozeniny, a tak změnil téma.

„Všechno nejlepší! Jsi připravená na velkou párty k šestnáctinám?“

„No jasně, bude to obrovský! Poppe s mámou sehnali obří párty stan, orchestr, ohňostroj a spoustu dalších věcí. Přijde víc než sto hostů. Bude se ti to moc líbit.“

Poslední věta byla míněna ironicky, tím si byl Vinston poměrně jistý. Nesnášel společenské akce, nespatřoval pražádný smysl v banálních řečech s lidmi, které pravděpodobně už nikdy znovu nepotká.

Poppe byl Christinin nový manžel, a tudíž Amandin náhradní táta. Ve skutečnosti se samozřejmě nejmenoval Poppe, ale nějak mnohem vznešeněji, Vinston si dal důkladně záležet na tom, aby si jeho jméno nezapamatoval. Poppe dělal do investic všeho druhu a patřil mu mimo jiné skånský zámek, kde teď bydlel s Christinou a Amandou. Byl to člověk typu „hon na bažanta, golf a červené kalhoty“, jak ho Vinston popsal při těch několika málo příležitostech, kdy ho popsat musel. Vzhledem k tomu, že ho Christina i Amanda měly rády, však zjevně vykazoval kvality, které Vinstonovi chyběly.

„Poslouchám krimi podcast o jednom tvým případu,“ pokračovala Amanda. „Škrtič z Uppsaly. To je tak napínavý! Odhalil jsi ho díky utržené tkaničce do bot, že jo?“

V poslední době se Amanda začala zajímat o jeho práci, což Vinstona hřálo u srdce.

„No, jo, to je pravda. Ale nedělal jsem na tom jenom já a nebylo to jenom díky tkaničce…“

Něco zahoupalo Vinstonovým autem a okénkem na něj náhle zíraly dvě velké oči. Málem nahlas vykřikl.

Kráva. Nebo přesněji řečeno: více krav.

Celé jeho auto obstoupily krávy.

„Promiň, Amando, musím končit. Ahoj večer,“ rozloučil se hlasem tak pevným, jak jen dokázal. Kráva za postranním okénkem ho pořád pozorovala skelným pohledem a pomalu mlela spodní čelistí. Zvířata byla hnědobílá a Vinstonovi po pár vteřinách došlo, že se spletl. Tohle nebyly krávy, ale býci. Zničehonic se tu zjevilo deset, možná patnáct býků a zablokovali mu auto v obou směrech.

Nastartoval motor a opatrně zatroubil. Zvířata nereagovala. Vinston to zkusil znovu a tentokrát se do klaksonu opřel silně. Bez výsledku. Býci stáli kolem saaba a čuměli.

Chvilku přemýšlel, že zkusí vylézt z auta a odehnat je. Jenže zaprvé pochyboval, že by vůbec dokázal otevřít dveře, a zadruhé – což mu sráželo sebevědomí – si na to netroufal. Vinston měl obecně problém se zvířaty, připadala mu nevypočitatelná a dotěrná, a skutečnost, že byl právě obklopen celým stádem býků, jeho přesvědčení nijak nenahlodala.

Nemohl odjet a nemohl ani vystoupit. Nezbývala mu jiná možnost než zůstat sedět v autě a doufat, že tahle soutěž v zírání se dobytku časem omrzí.

Saab se znovu rozhoupal. Jeden býk si drbal bok o zadní dveře. Vinston skoro slyšel, jak kamínky v jeho srsti škrábou o lak. Mírně stáhl okénko a pokusil se býka odehnat, ale vtom jiný zvedl tlamu a chystal se do škvíry strčit jazyk, takže Vinston okénko v hrůze zase zavřel. Nezbývalo než si připustit fakta – bude tu trčet, dokud to býky nepřestane bavit nebo dokud ho někdo nezachrání. Kdo by ho asi tak zachraňoval?

Tove Espingová se vracela na policejní stanici v Simrishamnu.

Jediný civilní vůz, jímž stanice disponovala, se nacházel v servisu, a tak seděla ve svém vlastním starém volvu kombi. Bylo špinavé zevnitř i zvenčí a vznášela se v něm zajímavá směsice koňských a psích pachů, kterou Espingová už dávno přestala vnímat. Celé dopoledne a kousek odpoledne věnovala vyslýchání různých osob. Nejprve sedláka, kterému někdo kradl naftu, a potom důchodce, jemuž místní gang čtyřkolkářů už potřetí povalil poštovní schránku. Následně si promluvila s chatařem, co pokácel dva obecní stromy, aby měl lepší výhled. Nijak závažná kriminalita a ne zrovna to, o čem snila, když se hlásila na policejní akademii. Ale po pěti letech v hlídkovém voze teď byla konečně vyšetřovatelkou. Kriminální asistentka, stálo na její zbrusu nové vizitce. Zastávala toto místo ani ne půl roku a pořád se nemohla zbavit pocitu, že ji povýšili hlavně proto, že se nenašel jiný kandidát. Rozhodla se tedy, že se co nejrychleji prokouše hromadou neuzavřených případů, kterou po sobě zanechal její znavený předchůdce, když odcházel do důchodu. Nechtěla, aby se z ní stal policajt, co se šourá chodbou v pantoflích, v jedné ruce noviny, v druhé kafe, a nechává případy „uležet“. Její sobotní pochůzky se ukázaly jako dobrý nápad. Lidé byli většinou doma, a tak si často mohla odškrtnout hned několik výslechů na jeden zátah.

Dnes hodlala uzavřít další tři případy, tedy celkem osm za tento týden, což byl u simrishamnské policie určitě nějaký rekord.

Espingová potěšeně zabubnovala prsty do volantu a mírně přišlápla plyn, takže jí štěrk bušil do blatníků. Cesta, po níž jela, podle map neexistovala. Byla to typická skånská polňačka, o které vědí jenom místní.

Všimla si, že opodál stojí přímo na cestě stádo býků, a zpomalila. Když přijela blíž, zjistila, že obstoupili nějakého motoristu, který byl tak hloupý, že zastavil na pastvině. Řidič seděl uvnitř za volantem a bylo vidět, že se neodvažuje vystoupit. Espingová se v duchu zasmála. Zbloudilý turista s fobií z krav, očividně potřebující pomocnou ruku. To má ale štěstí, že mu přispěchala na pomoc dlouhá paže zákona.

Vinston viděl, že se na cestě objevilo auto. Starý otřískaný kombík, červený, ale s černými pravými předními dveřmi. Zastavilo kousek od něj a řidič vystoupil. Bez zaváhání zamířil přímo k býkům. Byla to žena, středně vysoká, ani ne třicet let. Měla dlouhý nepromokavý kabát, masivní holínky a světlé vlasy svázané do ohonu.

Zatímco se blížila býkům, rozpřáhla ruce.

„Hybaj!“ nařídila jim rozhodným hlasem.

Zvířata se ani nehnula. Jenom ocasy naštvaně švihaly. Vinston se přistihl, že tají dech.

Žena kráčela vpřed a nejevila sebemenší známky strachu. Když jí zbývalo už jen pár metrů, nejbližší býk jí uhnul, nejdřív pomalými kroky, potom pár cvalovými skoky. Jeho pohyb vyvolal řetězovou reakci a během pár vteřin se celé stádo posunulo o dvacet metrů na trávu.

Vinston stáhl okénko. Žena měla špičatý nos a na něm pihy. Inteligentní a ostražité modré oči.

„Díky za pomoc!“ pronesl, pokud možno nenuceně.

„Za málo. Jsou to teprve telata. Zvědavý, ale nic vám od nich nehrozí, pokud se chováte sebejistě.“

Mluvila skånským nářečím, chrčivé R vyslovovala až někde v hrdle, téhle variantě Vinston rozuměl ze všech nejhůř.

Espingová si muže v autě prohlížela. Bylo mu těsně pod padesát a vypadal, pokud si odmyslela ztrápený výraz v obličeji, poměrně sympaticky.

Nazrzlý, vysoký, košile, kravata a vesta. Na háčku, speciálně přimontovanémk sedadlu řidiče, mu viselo sako. Auto svítilo čistotou. Sklonila se a zvědavě nakoukla dovnitř. Světlé kožené potahy byly bez jediného flíčku nebo škrábance, dokonce se ani nikde mezi sedadly neválely staré parkovací lístky nebo kelímky od kávy. Nic tu neprozrazovalo, čím se ten až příliš dobře oblečený muž živí a co pohledává tady v zapadákově.

„Vypadáte, že jste zabloudil,“ řekla. „Jste ze Stockholmu?“

Muž přikývl.

Espingová se pokusila zakrýt úsměv a chtěla se zeptat ještě na něco, ale on ji předběhl.

„Nevíte náhodou, kde je tady Potoční chata?“

„Potoční chata? No jasně.“ Ukázala podél cesty. „Jeďte ještě pár set metrů rovně a pak za mlíčníkem doleva. Víte, co je to mlíčník?“

„Jo, vím, co je to mlíčník,“ odpověděl muž nečekaně podrážděně.

Nastartoval motor, kývl na rozloučenou a rozjel se.

Espingová se za jeho autem ještě chvíli dívala.

Na tom nevrlém chlapíkovi a jeho klinicky čistém vozu bylo něco, co ji nabádalo, aby si dobře zapamatovala jak jeho samotného, tak jeho poznávací značku.

Potoční chata stála přesně tam, kde mu ta zvědavá ženská se špinavým volvem ukázala. Byl to bílý hrázděný domek s doškovou střechou a dělenými okny, utopený ve šťavnaté zeleni a obehnaný kamennou zdí. Uprostřed zdi se nacházel klenutý průchod porostlý plazivkami, od nějž se mezi vysokými slézovými růžemi vinula štěrková pěšinka až k modrým domovním dveřím. Všechno to bylo tak krásné, jako by to vypadlo z turistické brožury.

Vinston si oblékl sako a vyndal z auta kufr. Jako obvykle ho nacpal k prasknutí, takže se kolečka bořila do štěrku a po pár metrech poznal, že snazší bude ho nést. Branka zavrzala, všude kolem bzučely včely a čmeláci, kteří měli plno práce s květinami v záhonech a truhlících. Červnové slunce hřálo, a než Vinston došel ke dveřím, už se mu košile lepila na záda.

Potoční chata, stálo na vyřezávané dřevěné ceduli.

„Učiněná idylka,“ zamumlal si sám pro sebe.

Našel vydlabaný kámen, kde měl podle Christiny ležet klíč, odemkl a vešel dovnitř. Dveře byly tak nízké, že se musel skrčit, aby se nepraštil do hlavy.

Předsíň vedla do místnosti s bíle omítnutými zdmi a viditelnými stropními trámy, která byla kuchyní a obývákem v jednom. Zařízení bylo relativně moderní a slabá vůně barvy prozrazovala, že dům nedávno prošel rekonstrukcí. Skleněné dveře vzadu vedly k terase a trávníku, za nímž se rýsoval lesík. Dokonce tu byla i pruhovaná houpací síť, natažená mezi dvěma starými jabloněmi. Hezčí bydlení se dalo jen těžko představit, to musel uznat i městský člověk jako Vinston.

V předsíni si sundal sako a odtáhl kufr ke dveřím, o nichž předpokládal, že vedou do ložnice. Místnost byla světlá a stál v ní jen malý psací stůl a postel.

V jejích nohách něco leželo.

Chvilku si myslel, že je to ovčí kůže, ale pak se to pohnulo a zjistil, že se dívá na velkou dlouhosrstou kočku. Ztuhl v půli kroku. Kočka na něj hleděla překvapeně a zároveň pobouřeně, jako by on narušoval její revír, a ne naopak.

Z představy té spousty kočičích chlupů přeběhl Vinstonovi mráz po zádech. Neměl nic proti ochlupení pevně spojenému se zvířetem či člověkem, ale oddělené od svého majitele představovalo – podle jeho názoru – nevábný biologický odpad, s nímž je radno přicházet do styku co nejméně.

„Kšá,“ zkusil kočku rozpohybovat, avšak jeho autorita na ni dělala stejně nevalný dojem jako na býky. Jen na něj dál koukala.

Vinston zacouval do kuchyně, aby tam našel vhodnou zbraň, s níž by zvíře odehnal, a spatřil noviny, které ležely na kuchyňském stole. Cimbrishamnské listy, přečetl si, než je sroloval. Psáno nikoli „Simrishamnské“, ale starodávným pravopisem s C na začátku a s B po M.

Vydal se rázným krokem do ložnice. Vtom se ozval tupý úder, jelikož se praštil hlavou o nízké dveře.

„Do prdele!“ sykl a noviny upustil. Buď to bylo tou ránou, nebo tou nadávkou, každopádně kočka vystřelila z postele, proklouzla kolem něj a kočičími dvířky ve vchodových dveřích vyběhla ven.

Vinston si mnul čelo, dokud bolest nepolevila, pak otevřel kufr, našel váleček na čištění šatů a důkladně s ním přejel místo, kde kočka ležela. Nepřestal, dokud si nebyl zcela jistý, že na přehozu nezůstal jediný chlup. Pak pro jistotu vyčistil i svůj oblek.

V kumbálu našel přihrádku se žárovkami a nářadím. Úplně vzadu ležela také role stříbrné lepicí pásky. Odnesl ji do předsíně a bez váhání zalepil kočičí dvířka. Pak se dal do vybalování kufru a u toho si spokojeně pohvizdoval, jako by mu bitva vrátila trochu dobré nálady.

2

Zámek Gärsnäs se nacházel hned u líně tekoucí říčky Tommarpsån. Vypadal jako z disneyovky: růžová dvoupodlažní budova se špičatou měděnou střechou a vysokou věží uprostřed, obklopená načančaným parkem. Na velkém trávníku stál obrovitý bílý stan. Do všech stran kromě jedné byl otevřený, prkennou podlahu pokrývaly pravé perské koberce a pod stropem se houpaly křišťálové lustry. Několik kulatých stolů s bílými ubrusy a nákladnou květinovou výzdobou doplňoval robustní barový pult. Po straně stanu se rozkládalo pódium, kde ke společenské zábavě hrál jazzový kvintet.

Christina nenápadně pohlédla na hodinky. Stála s Poppem a Amandou před stanem a vítala hosty. Poppe tyhle pompézní akce miloval, ona se k nim stavěla spíš chladně. Ale Amanda si ohromně užívala, že je středem pozornosti. Skoro nedovedla vydržet v klidu.

„Kdy přijde táta?“

„Řekla jsem mu, že oslava začíná v půl sedmé, a ne v šest,“ odpověděla Christina. „Což znamená, že tu bude ve čtvrt na sedm. Víš, jak to má tvůj táta s časy. Musela jsem si vybrat, jestli ho tu chci o čtvrt hodiny dřív, nebo o čtvrt hodiny později.“

Amanda neodpověděla, místo toho se rozběhla k další skupině kamarádů, která se právě blížila. Tohle byli spolužáci, parta z jízdárny tudy prošla před pár minutami. Christinu těšilo, že má Amanda tolik přátel. Ona sama byla vždycky spíš vlčice samotářka, rozvázala až na univerzitě. Amandu však všichni milovali. Zvlášť Poppe, který s ní zacházel jako s princeznou.

„Peter asi pochopil koncept akademické čtvrthodinky trochu špatně,“ vytrhl ji Poppe ze zamyšlení.

Bylo mu něco přes padesát a měl postavu muže, který umí ocenit radosti života. Dobré jídlo, kvalitní víno a veselou společnost.

„Mimochodem, chce Peter pronášet řeč?“

„Tak to jsem si jistá, že rozhodně nechce,“ odpověděla Christina. „Ale jen ať pronáší.“

Poppe se usmál.

„Jak se mu líbí v Potoční chatě? Řekla jsi mu o kocourovi?“

Christina místo odpovědi upravila kapesník v náprsní kapse Poppeho blejzru. Pak ho pohladila po drobné jizvě na levé tváři, která mu tak hezky ladila s veselými dolíčky okolo úst. Usmál se ještě víc.

„Ty jsi zlá ženská, víš to?“ pronesl obdivně.

„Pro jeho dobro. Peter nesnáší zvířata, přírodu, počasí, zkrátka všechno, co nemůže mít pod kontrolou. Potřebuje se dostat z té své ohraničené komfortní zóny. Vlastně dělám jemu i kocourovi laskavost.“

Poppe se smíchem zakroutil hlavou.

Přicházeli další hosté. Pozornost upoutala především blondýna s vysokými podpatky a v červených šatech s výstřihem. Za ní šla mladší, skromněji oděná žena, která nesla velký balík.

„Aha, tady máme slavnou Jessie Andersonovou a její asistentku,“ zašeptal Poppe nadšeně. „Před pouhými pár měsíci v ní polovina Österlenu viděla samotného ďábla. Popravdě, já chápu, proč se lidé tolik bouřili. Ničit náš milý Gislövshammar těmi otřesnými domy a zabrat jimi celé pobřeží.“

„To už je minulost,“ řekla Christina. „Jessie udělala hezké gesto, když darovala obci tu plastiku, a pozváním na oslavu jsme jí dali najevo, že si toho vážíme.“

„A taky bys moc ráda šla na prohlídku, co?“ prohodil Poppe. „Nakouknout do té luxusní vily, o které všichni mluví, a zjistit, kdo jsou ostatní zájemci o koupi.“

Na Christině bylo vidět, že to připouští.

„Hm, jenže to se určitě nestane. Jessie nepořádá prohlídky pro veřejnost. Je to by invitation only, a jenom pro seriózní klienty.“

„Tak to začínám litovat, že jsme ji zvali,“ řekl Poppe dutě. „Zdaleka ne každý je tak chápavý jako ty. Tohle může skončit mrzením.“

Vinston zaparkoval saaba u jedné z dlouhých budov na straně zámku a prozkoumal ve zpětném zrcátku svůj sofistikovaný uzel na kravatě. Zjistil při tom také, že srážka s dveřmi mu naštěstí nezanechala na čele jiné stopy než mírné zarudnutí.

Dnešní dress code Christina pojmenovala „Österlen smart“ a Vinston, který málokdy v životě slyšel něco pitomějšího, měl podezření, že to znamená blejzr, košili a neladící kalhoty. Možná dokonce takový ten směšný šátek kolem krku. Anebo ještě hůř – pomačkaný lněný oblek.

Čistě z protestu, a taky možná proto, že mu Christina vynadala, zvolil světle šedý trojdílný oblek z italského hedvábí, bílou košili vyměnil za světle modrou a k tomu přidal vhodnou letní kravatu, na níž právě naposledy upravoval dvojitý windsor. To vše doplnil naleštěnými černými half brogues z Anglie, které si ze svého policejního platu vlastně nemohl dovolit. Ale na druhou stranu, jsou i horší mužské neřesti než elegantní boty, s tím by souhlasila dokonce i Christina.

Na tu neschopenku reagovala přehnaně, ujišťoval sám sebe. Vždyť ho jen párkrát přepadla závrať.

Odpočinek a rekreace to zaručeně spraví, přesně jak říkal doktor, a Vinston se do tohoto úkolu hodlal pustit s důkladností sobě vlastní. Bude si hovět v houpací síti pod jabloněmi a číst knížky. Chodit na dlouhé procházky, poslouchat v rádiu Letní povídání a bavit se s Amandou. Výsledky přijdou negativní a problém se vyřeší, vlastně nemá žádný důvod se znepokojovat. Leda snad s výjimkou téhle párty. Zhluboka se nadechl, otevřel dveře a vystoupil z auta.

V klenutém vchodu do zahrady stál svalnatý mladík s drdolem na zátylku a sluchátkem v uchu a odškrtával hosty.

„Jak se jmenujete?“

„Vinston, Peter Vinston.“

Mladík s drdolem sjel ukazováčkem až na konec seznamu.

„No ale tady žádnýho Winstona nemám.“

Vinston si tiše povzdechl.

„Ne Winston. Vinston, s jednoduchým V.“

Muž to zkusil znovu. „A jo, tady vás mám. Peter Vinston. Vítejte. Ke stanu je to pořád rovně, prostě jděte za hudbou. Záchody najdete tamhle u oranžerie.“

Celé aranžmá bylo tak honosné, že Vinstonovi dělalo problém brát ho vážně. Obrovský stan, křišťálové lustry a kapela. To všechno kvůli šestnáctinám. Zároveň ho však hryzalo špatné svědomí. Tohle bude poprvé po spoustě let, kdy neoslaví s Amandou její narozeniny dodatečně, u něj doma ve Stockholmu. Snažit se, aby se tu dobře bavil, bylo vlastně to nejmenší, co pro ni mohl udělat.

„Srdečně vítej v Österlenu, milý Petere,“ řekl Poppe, když si s Vinstonem potřásl rukou, přičemž se mu nějak povedlo poplácat ho po zádech, jako by byli staří přátelé.

„Asi tu nemáme tolik napětí jako u mordparty, ale stejně doufáme, že se ti tady bude líbit, že ano, Christino?“

Christina přikývla a vrhla na Vinstona pohled, který znamenal, že mu dobře radí, aby se choval slušně.

Poppe byl o hlavu menší než Vinston a o pár let starší. Vlasy už mu začínaly ustupovat směrem k severnímu pólu, ale zdálo se, že si z toho nic nedělá. Popravdě řečeno, Poppe si z ničeho nic nedělal, patřil k tomu typu lidí, kteří jsou neustále v pohodě a spokojení se životem, takže bylo těžké nemít ho rád. Vinston se o to přesto snažil, seč mohl. Tenhle gigantický spektákl kvůli oslavě narozenin byl určitě Poppeho nápad.

Přesně jak Vinston tušil, Poppe měl na sobě bílý dvouřadý blejzr, růžovou košili, růžové kalhoty a světle modrý šátek kolem krku, barevně sladěný s kapesníkem v náprsní kapsičce. V klopě saka jakýsi řádový odznak a na nohou hnědé polobotky bez ponožek. Vinston se mimoděk otřásl a musel si připomenout své čerstvé nevyřčené předsevzetí.

„Díky,“ řekl tak mile, jak jen dokázal. „Trocha klidu mi jedině prospěje. A máte to tu moc hezké.“

K té poslední větě se musel hodně přemáhat, ale aspoň se mu za ni Christina odměnila přikývnutím.

„Tati!“

Amanda měla bílé šaty, elegantně vyčesané vlasy a make-up, na němž bylo vidět, že je dílem profesionálů. Nevrhla se mu kolem krku jako obvykle, objala ho dospěleji.

Vinstonovi proběhla před vnitřním zrakem řada výjevů z dob, kdy byla Amanda malá. Jak ji držel v náručí, jak jí četl pohádky na dobrou noc, jak ji doprovázel první den do školy. A teď jí bylo šestnáct, byla z ní téměř dospělá žena.

„Dostala jsi můj dárek?“ zeptal se.

„Jasně, přišel o tři dny dřív jako vždycky. Je nádhernej, děkuju!“

Vinston spokojeně přikývl.

„Četl jsem, že jezdecká přilba se musí pravidelně měnit, protože plast stárne. Prodavač říkal, že tahle je nejlepší na trhu. Má nejvyšší hodnocení ve všech bezpečnostních testech.“

„Super. Novou přilbu fakt potřebuju, protože furt padám a rozbíjím si hlavu.“

Amanda si zaťukala na temeno. Pak vyprskla smíchy, když spatřila Vinstonův zděšený výraz.

„Dělám si srandu, tati. Já skoro nikdy nepadám.“

„Vždyť já vím.“ Vinston se snažil tvářit, jako by ho slova „skoro nikdy“ nerozrušila. Jízda na koni má ze všech sportů nejvyšší procento závažných zranění, kterýžto fakt Vinston zmiňoval až příliš často.

„Jdou další hosté,“ přerušil je Poppe. „Lussa a její rodiče.“ Ukázal na dobře oblečenou rodinku, která se blížila po trávníku a právě propukla v nadšený zpěv „Hodně štěstí, zdraví“.

„Musím je jít pozdravit,“ řekla Amanda. „Popovídáme si potom. Jsem tak ráda, že tady budeš přes léto bydlet, tati.“

Políbila ho na tvář a odběhla k nově příchozím, Poppe ji následoval.

Christina zůstala s Vinstonem.

„No, tak tě tady vítám,“ řekla. „Je fajn, že ses sem konečně odvážil.“

„Díky. Jak milá sešlost v úzkém kruhu,“ odpověděl Vinston. „To by mě zajímalo, jak hodláte slavit osmnáctiny. Přijede Cirque du Soleil? Nebo si pronajmete arénu Globen?“

„Nech toho.“

Christina ho plácla po paži. Chvíli se mlčky dívali, jak Amanda dovádí se svými kamarády.

„Ta se nám povedla,“ řekla Christina. „Už je jí šestnáct, chápeš to?“

„Hm.“ Vinston si odkašlal. Odkdy je takhle sentimentální?

„A co jste jí dali za dárek?“ řekl, aby přešel na neutrálnější téma.

„To je překvapení, za chvilku se to dozvíš. Mimochodem, líbí se ti v Potoční chatě?“

„Ale jo, chata je rozkošná. Ale jsou tam nízké dveře.“

Christina se zasmála. „Jo, já jsem to Poppemu říkala, ale pak jsme se dohodli, že se budeš muset naučit, že na některých místech se musíš přikrčit. Anebo ti půjčíme nějakou přilbu, co prošla bezpečnostním testem. Přece nechceme, abys nám omdlel.“

„Vtipné!“ Vinston zkroutil koutek úst. „Podívej, mě mrzí, že jsem ti o těch zdravotních problémech neřekl,“ pokračoval. „Opravdu to není nic vážného. Párkrát jsem sebou v práci sekl. To je všechno.“

„A co říkal doktor?“

„Udělal mi spoustu odběrů. Čekám na poslední výsledky.“

„A jak to snášíš?“

„Jak to myslíš?“ Vinston předstíral klid.

„Petere,“ řekla Christina vyčítavě. „Ty musíš mít vždycky všechno pod kontrolou. Neznáš nic horšího než nejistotu.“