Corina Bomannová

BARVY KRÁSY

Sophiina naděje

IKAR

Corina Bomann

DIE FARBEN DER SCHÖNHEIT

Sophias Hoffnung

Copyright © 2020 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2020 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by zero-media.net, München

Jacket Illustrations © by Trevillion Images, buerosued.de

Translation © 2022 by Dagmar Hoangová

ISBN  978-80-249-4733-4

1. kapitola

1926

Když jsem vyšla z domu, zasáhla mě zář reflektorů kolem projíždějících aut. Okamžitě mi vnikl pod oblečení vlhký březnový chlad. Po celý den se šedivá mračna neprotrhala. Teď začalo navíc drobně pršet.

Přestože nebylo ani pět hodin, rozsvěcovaly se postupně pouliční lucerny. Obchodníci ve vlněných kabátech se proplétali mezi ženami v pláštěnkách, dělníci s kšiltovkami na hlavách a zvednutými límci kazajek se těžkým krokem ubírali domů. Tu a tam dřepěla u domovní zdi postava v otrhaném vojenském kabátě a prosila o peníze nebo o práci.

V modrozeleném kabátě a klobouku stejné barvy jsem byla jen jednou z mnoha osob, které spěchaly ke stanici podzemní dráhy Kaiserplatz.

Celá prokřehlá jsem si strčila ruce do kapes kabátu. Srdce mi hlasitě bušilo a navzdory chladnému počasí se mi propocená spodní košile lepila na záda a břicho. Pořád ještě jsem měla dojem, že cítím na svém těle cizí ruce. Nikdo nevěděl, že se mé největší obavy právě potvrdily.

Moje myšlenky putovaly ke Georgovi. Přijde?

Bylo riskantní sejít se s ním mimo laboratoř. Protože byl mým docentem na chemické fakultě, museli jsme být opatrní. Příliš dlouhé a časté konzultace na univerzitě by mohly vzbudit podezření. Naše korespondence se omezovala na malé lístky, které jsme si předávali z ruky do ruky nebo vkládali do určitých svazků v knihovně, u nichž si byl Georg jistý, že si je nikdo nevypůjčí.

Skoro vždycky to byl on, kdo se mnou navázal kontakt, když jsme se měli neplánovaně setkat. Toho rána jsem mu ale vtiskla po přednášce lístek do ruky já. Polekaně se na mě podíval, já s ním ale nutně musela mluvit.

Ponořila jsem se do přítmí podzemní stanice. Schody byly od špíny a mokra kluzké. Do nosu mi vnikal typický pach oleje a cementu. Moc ráda jsem jezdila podzemkou. Většinou jsem se s ní dopravovala ráno k univerzitě Friedricha Wilhelma.

Na nástupišti se tlačili lidé, mezi nimi přecházel průvodčí. Hlasité rachocení ohlašovalo příjezd vlaku. Někteří cestující udělali krok zpátky, jiní zůstali odhodlaně stát, natahovali krky nebo si zapalovali cigaretu.

Vlak zastavil, dveře vagonů se otevřely a vystupující se mísili s těmi, kteří se sem hrnuli. Našla jsem si místo u dveří, zatímco jiní mířili k zadním sedadlům. Když se vlak rozjel, snažila jsem se vyhnout pohledům spolucestujících a dívala se do tmy za okny.

O dvě stanice dál jsem opustila vlak, vystoupala po schodech a kráčela po chodníku tak dlouho, až se přede mnou objevila kavárna Helena. Po válce ji otevřela žena setníka, který se nevrátil z fronty. Jeho penzijní pokladna platila dobře. Nezdálo se, že by byla příliš smutná z toho osudu. Když byla v domě, zdravila přívětivě hosty.

Obklopil mě teplý vzduch vonící kávou. Okamžitě se mi zamlžily brýle. Sundala jsem je a otřela ze skel tenkou vrstvičku páry. Když jsem si je znovu nasadila, přejela jsem pohledem po hostech. Většina stolů byla prázdná. Úplně vzadu u okna seděl starší pár. Mladý muž, který vypadal trochu zmateně, se nervózními pohyby přehraboval v kapsách svého saka. S úlevou jsem zjistila, že nikoho neznám.

Budeme si tedy moct s Georgem nerušeně promluvit.

Vybrala jsem rohovou sedací soupravu u zdi. Tady by nás mohl někdo vidět, jen kdyby šel do místnosti hlouběji. Sundala jsem si klobouk, nervózně si upravila uzel v zátylku a odložila kabát. Pak jsem pohlédla na své náramkové hodinky. Daroval mi je loni v srpnu otec k dvacátým narozeninám. Byl na mě hrozně pyšný, především teď, když moje studium chemie tak dobře postupovalo. Snil o tom, že v blízké budoucnosti převezmu jeho drogistický obchod. Já se pustila do studia spíš s myšlenkou, že budu jednoho dne vyrábět kosmetiku.

Ručička se blížila k páté hodině.

Obvykle byl Georg velice přesný, bylo mi ale jasné, že existuje mnoho důvodů, které ho mohly zdržet. Zpráva manželky, s níž žil odděleně od té doby, co dosáhla rozluky, onemocnění jeho syna, nečekané setkání s kolegy nebo večerní rozhovor s děkanem.

„Co pro vás můžu udělat, slečno?“ vytrhl mě náhle ze zamyšlení ženský hlas.

Obsluhovala dnes sestra majitelky Hilda. Měla u sebe vždy malý poznámkový blok a tužku, nikdy jsem ale neviděla, že by si něco zapsala.

„Kávu, prosím. A sklenici vody,“ odpověděla jsem. Hlad jsem neměla. Byla jsem ve skutečnosti tak rozčilená, že jsem nepotřebovala ani kávu. Věděla jsem ale, že Hilda nerada vidí, když tu člověk jen marní čas.

„Nechcete drobenkový koláč?“ zeptala se; při pouhém pomyšlení na jídlo se mi ale sevřelo hrdlo.

„Dnes ne, děkuji,“ odmítla jsem.

Hilda si mě pozorně prohlédla. „Jste tak hubená, že byste si to mohla dovolit.“

Přinutila jsem se k úsměvu. „Příště.“

Servírka přikývla a otočila se.

Opřela jsem se a zavřela oči. Vzpomněla jsem si, jak velký strach jsem měla, když jsem chtěla říct otci o svém úmyslu studovat. Byl zpravidla velice přísný a zodpovědný a já se bála, že to zamítne. Navzdory očekávání měl ale radost.

Jednoho dne budeš šéfovou Krohnova drogistického impéria! prohlásil a přitáhl si mě do náruče, což dělal jen zřídka.

Možná si i teď dělám zbytečné starosti…

Rozezněl se zvonek ve dveřích kavárny. Trhla jsem sebou a otevřela oči. Pulz se mi zrychlil, když vstoupil muž v hnědém tvídovém kabátě. Jakmile si ale sundal klobouk, spatřila jsem cizí obličej. Posadil se ke stolu vedle jednoho z oken. Oddechla jsem si. Našemu rozhovoru nebylo možné se vyhnout, byla jsem ale ráda, že mám ještě pár minut pro sebe.

Na začátku semestru se nám při přednášce představil doktor Georg Wallner. Nahradil starého profesora, který odešel na odpočinek. Byl na docenta hodně mladý, i když byl o osmnáct let starší než já. Vyučoval a zároveň pracoval na své habilitaci. Udělalo to na mě velký dojem.

Pamatovala jsem si, jako by to bylo včera, že jeho pohled putoval po řadách lavic v posluchárně a u mě setrval o něco déle než u ostatních. Do mého ročníku se zapsalo jen velice málo dívek, přestože počet studentek na univerzitě každým rokem stoupal. Příčinou bylo, že tady bylo tolik ženských vyučujících jako nikde jinde.

Zdálo se, že pohled na mě Georga Wallnera překvapil. Zrudla jsem a stydlivě sklopila zrak. Vysvětlení, proč se mi najednou divoce rozbušilo srdce, jsem neměla.

Rychle jsem si začala dělat poznámky, můj pohled ale pořád putoval k němu. Byl úplně jiný než ostatní profesoři, kteří byli většinou tak staří, že by mohli být mými dědečky. Přemohly mě city, které jsem dosud neznala. Nepatřila jsem k dívkám, které jsou obletované mladými muži. Brýle s niklovými obroučkami jako by mě činily neviditelnou. Můj otec vždycky tvrdil, že vypadám díky nim chytře, kdo by ale chtěl chytrou ženu, když může mít hezkou?

Celé týdny se moje a Georgovy pohledy setkávaly. Málem jsem se neodvažovala přihlásit o slovo, protože jsem měla strach, že všechno, co řeknu, bude znít v jeho uších hloupě a naivně.

Pak přišel den, kdy mě pozval na konzultaci. Bylo krátce před semestrálními zkouškami a já předčila jednoho ze spolužáků, protože jsem dokázala ukončit řadu pokusů rychleji.

„Máte velký talent pro chemii,“ prohlásil, zatímco se nenuceně opíral o psací stůl. „Zamýšlíte pracovat po absolvování studia vědecky?“

„Ne,“ vyhrkla jsem.

Doktor Wallner zvedl obočí. „Ne? Tomu se dá jen těžko uvěřit, protože tady člověk získá dojem, že se každá studentka ráda připojí k učitelskému sboru.“

„Já… chtěla bych…“ Můj hlas byl najednou chraplavý, jako by mě začalo bolet v krku. „Chtěla bych spíš vyrábět. Drogistické potřeby.“ Znělo to neohrabaně, on se ale usmál.

„Chcete pracovat v chemičce? Opravdu si myslíte, že žena jako vy má být zaměstnaná u Hoechsta a spol.?“

„Kosmetiku,“ upřesnila jsem. „Ráda bych vyráběla kosmetiku. Můj otec vlastní drogerii. Když tam chci něco znát a být užitečná, musím přece vědět, jak se co připravuje, nemám pravdu?“

To ode mě zjevně neočekával.

„Inu, uvažujete prakticky. Není to nutně špatné, neměla byste ale kariéru na univerzitě od počátku zavrhovat.“ Udělal krátkou přestávku a prohlížel si mě tak, že jsem cítila šimrání po celém těle. „Co kdybyste mi asistovala? Víte přece, že pracuju na své habilitaci. Potřeboval bych po svém boku bystrou hlavu. Neměla byste chuť?“

Váhala jsem, přestože můj rozum hlasitě volal Ano! Věděla jsem ale také, co by na to řekl můj otec. Že by mě varoval, abych se nenechala využívat. Heinrich Krohn viděl ve všem hrozbu.

Doktor Wallner ve mně ale rozdmýchal city, které jsem dosud nepocítila. Když jsem ležela v noci v posteli, myslela jsem na něho. Někdy jsem si představovala naše náhodná setkání, tajné doteky. A občas věci, které mi vháněly do obličeje ruměnec studu. Moje přítelkyně Henny, která tančila v jedné revue nahá, by se tomu smála.

Pak jsem si zase říkala, že je to zakázané. Bylo všeobecně známo, že má manželku. Určitě je jeho zájem o mne jen profesní povahy. Musím své city držet na uzdě.

„Co bych měla dělat?“ zeptala jsem se nakonec. „A kdy?“

„Sejdeme se jednou za týden, řekněme každý čtvrtek, to končím na univerzitě brzy. Budete mi asistovat, dělat pro mě rešerše a pomáhat mi při pokusech. Samozřejmě jen v případě, že vás to nebude odvádět od studia.“

Srdce se mi třepotalo jako motýl. Jak ráda bych mu řekla, že on mě může rozptylovat kdykoli! Ta slova ale zůstala v mé hlavě. Způsobila, že mi začaly hořet tváře.

„Já to zvládnu,“ slyšela jsem se odpovědět.

Doktor Wallner se zářivě usmál. „Budete tedy mou asistentkou?“

„Ano… moc ráda.“ Opětovala jsem jeho úsměv a rozpačitě sklopila zrak.

Když jsem vstoupila do laboratoře poprvé, byla jsem fascinovaná jednoduchým zařízením a vybavením, které bylo mnohem modernější než to, co jsme měli k dispozici na univerzitě. Georg bádal v oblasti termochemie. Vyprávěl mi o legendárních chemicích van´t Hoffovi a Waltheru Nernstovi, navíc se přátelil s Otto Hahnem, který byl druhým ředitelem Institutu císaře Viléma v Dahlemu.

Měla jsem pocit, že teprve v jeho laboratoři můžu opravdu dýchat, a přestože jsem později chtěla dělat něco úplně jiného, poskytovala mi práce s ním a pro něho křídla.

Jednoho dne, nedokážu už přesně říct, kdy přesně, se nálada v laboratoři změnila. Zpočátku jsme se k sobě chovali velice profesionálně, naše rozhovory byly ale stále důvěrnější.

Vyprávěl mi o problémech, které má s manželkou. Zrudla jsem při tom přiznání, protože mě nikdy ani ve snu nenapadlo, že by mohl být nešťastný. Když mi vyprávěl, že jeho žena dosáhla rozluky, plakala jsem s ním.

Krátce nato mi začal skládat komplimenty kvůli karamelovému tónu mých vlasů, jehož jsem si do té doby nevšimla. Vychvaloval mé zlatohnědé oči zděděné po babičce, kterou jsem nikdy nepoznala. Dával mi pocit, že jsem něco zvláštního, i když jsem se tak sama neviděla.

A mátlo mě, že ví o mém obdivu pro něho a reaguje na něj. Jednoho večera mě při loučení přitáhl k sobě a políbil. Věděla jsem, že bych měla být pobouřená, ale nebyla jsem. Moje tělo se k němu automaticky přitisklo.

Nebyli jsme ale nerozumní. Něžnosti, které jsme si vyměňovali, byly nevinné. Líbilo se mu, že jsem ho utěšovala ve chvílích, kdy měl nepříjemnosti s manželkou.

Když se zase jednou objevil v laboratoři smutný a zničený, zeptal se: „Co myslíš? Uměla by sis představit, že by ses, až to všechno skončí, stala mou ženou?“

Uměla, protože moje srdce pro něho úplně hořelo.

Jen o několik minut později jsme se ocitli na pohovce, na které spal, když občas přenocoval v laboratoři.

Sliboval, že bude opatrný a neudělá nic, co nebudu chtít. Já to ale chtěla. I kdyby to mělo být jedinkrát, než bude mít rozvod za sebou a bude si mě moct vzít.

Užívala jsem si jeho doteků a polibků, jeho slov, jimiž mi říkal, jakou lásku ke mně cítí. Lákalo mě kouzlo zakázaného, a tak jsem připustila, aby mě svlékl. Když do mě vnikl, byla jsem přes krátkou bolest v nebi. Miloval se se mnou tak ohleduplně, že jsem se nemohla dočkat, až dostanu víc. Když jsem šla domů a úzkostlivě myslela na to, aby to na mně nezanechalo žádné stopy, snila jsem poprvé v životě o svatbě.

To bylo v polovině prosince minulého roku. Od té doby jsme spolu nespali, protože existovaly jiné způsoby, jak dosáhnout uspokojení. Mluvil o své ženě stále méně, což jsem si vykládala jako znamení, že bude rozvod brzo vyřízený. Stalo se ale něco jiného.

* * *

„Vaše káva!“ Hilda přede mě postavila šálek a sklenici vody. „Dejte mi vědět, pokud si to s tím drobenkovým koláčem rozmyslíte. Nezůstane čerstvý věčně.“

Pravděpodobně nebyl čerstvý už teď, protože pekař vytáhl plechy z trouby časně ráno. Bylo čtvrt na šest, koláč měl tedy za sebou půl dne.

„Děkuju,“ řekla jsem jen a pozorovala, jak se Hilda otočila k novému hostovi, který okamžitě strčil nos do novin.

Zvonek na dveřích se ozval znovu. Někdo si hlučně otíral špinavé boty o rohožku. Uniklo mu při tom mírné zafunění. Když jsem otočila hlavu, poznala jsem Georga. Měl na sobě béžový trenčkot. Položila jsem si otázku, jak jsem si ho mohla splést s jiným mužem. Georg měl určitou auru, která okamžitě naplnila každou místnost, do které vstoupil. Cítila jsem ho už ve chvíli, kdy se vynořil na konci chodby. Srdce mi bušilo tak hlasitě, že jsem málem neslyšela nic jiného.

Když vytřepal deštník a postavil ho do stojanu k tomu určenému, pátravě se rozhlédl. Chtěla jsem zvednout ruku, abych na něho zamávala, on mě už ale pochopitelně objevil a zamířil ke mně.

„Promiň, že jsem se opozdil,“ omluvil se a krátce mě objal. Přestože nás tu nikdo neznal, choval se ke mně na veřejnosti vždy naprosto nezávazně. Vášeň si nechával na později. „Co je ti?“ zeptal se, protože cítil, jak se třesu. „Jsi bledá. Stalo se něco?“

Jak ráda bych odpověděla, že jsem po něm jen toužila…

„Posaď se, prosím,“ vyzvala jsem ho a sevřela rukama šálek s kávou.

„Zní to tak vážně.“ Mezi obočím se mu objevila ustaraná vráska. „Přihodilo se něco tvým rodičům?“

„Ne, jde o něco jiného…“ Zmlkla jsem a podívala se mu do obličeje, jako bych si chtěla uložit do paměti každý důvěrně známý detail. Jeho tmavomodré oči, husté hnědé, vždy trochu rozcuchané vlasy, mírně zahnutý nos, smyslná ústa stále obklopená jemnými stíny vousů.

„Byla jsem u doktorky Sahlerové.“ Okamžitě jsem poznala, že mu to jméno nic neříká. Než jsem našla její číslo v telefonním seznamu, byla jsem na tom stejně.

„Kdo to je? Kolegyně?“ zeptal se nechápavě.

Zavrtěla jsem hlavou. „Gynekoložka.“ Přestože mě vyšetřovala velice opatrně, myslela jsem s hrůzou na prsty, jimiž mě osahávala.

Snažila jsem se soustředit. Podívala jsem se na neznámého muže, který se pořád ještě schovával za novinami, a ptala se sama sebe, jak dobrý má sluch.

Pak jsem se předklonila a zašeptala: „Jsem těhotná.“

Georg se na mě nevěřícně díval. „To není možné. Dělali jsme to přece jen jednou…“

„Očividně to stačilo,“ opáčila jsem a ztlumila znovu hlas. „Důkladně mě prohlédla. A moje… perioda… má už dva měsíce zpoždění…“

Georg zvedl ruku a přejel si jí po obličeji. „Proč jsi k ní nešla dřív?“

Zmateně jsem se na něho podívala. Co by to změnilo? Navíc jsem pochybovala, že by v té době dokázala stanovit těhotenství.

„Myslela jsem… Byli jsme přece opatrní. A někdy to dostávám… nepravidelně.“

Obličej mi hořel. Normálně o takových věcech nemluvím. Ani se svou matkou. Georg ale věděl o mém těle víc než ona. Matka mě sice porodila, on ve mně ale probudil vášeň.

Znovu jsem se pokusila vyčíst z jeho obličeje nějaké myšlenky. Pohled měl skelný, do sebe obrácený. Pravděpodobně vědecky zvažoval své možnosti.

„Můžu ti dát adresu lékaře, který se toho… problému ujme,“ navrhl.

Uklonila jsem hlavu. Pak mi došlo, kam tím směřuje.

„Ty chceš, abych šla k andělíčkáři?“ Znepokojeně jsem se podívala stranou. Neznámý odložil noviny. Že by přece jen slyšel, o čem mluvíme? „Ale… žiješ přece odloučeně. Můžeme se…“

Georg zafuněl. „Je to složité.“

„Jak prosím?“ Nemohla jsem uvěřit tomu, co jsem právě slyšela.

„Brunhilda stáhla žádost o rozvod. Bojí se skandálu…“ Pohlédl na mě. „Proto jsem už s tebou…“ Zrudl. Snažila jsem se pochopit, co mi tím chce říct.

Chvíli jsem nebyla schopná slova. Měla jsem pocit, jako bych stála na drátěném laně a každým okamžikem měla spadnout.

„Byl jsi srozuměný s jejím úmyslem nechat se rozvést?“ dostala jsem konečně ze sebe.

„Ano, já… tedy… neměl jsem na vybranou. Žili jsme odděleně, ale… máme syna. Musíme myslet na něho. A teď, když se to mezi mnou a Brunhildou zlepšilo…“

Najednou mi byla zima. Měla jsem pocit, že se mé srdce pomalu pokrývá vrstvou ledu. Můj rozum se pořád ještě snažil porozumět, co to tady Georg vykládá. Pochopit, co pro mě ta nová situace znamená.

Musí myslet na svého syna. „A co moje dítě?“ vyslovila jsem další myšlenku nahlas. „Na to nechceš myslet?“

Pomalu mi začínalo být jasné, že kavárna je nejhorší místo pro takovou rozmluvu.

„Když to své ženě řekneš… Bude na rozvodu trvat.“

„Jak bych vypadal?“ vyhrkl nevrle. „Jako cizoložník. Moje kariéra by byla tatam. Byl bych zničený!“

A co já?

Podívala jsem se mu do očí a nepoznávala ho. To nemůže být muž, který si mi před několika měsíci stěžoval na trápení s manželstvím bez lásky. Další poznání mě zasáhlo jako úder.

Jak jsem mohla být tak hloupá? Proč jsem netrvala na tom, že s ním ztratím panenství, až mi navlékne prsten? Takhle to vypadá, jako bych rozvracela manželství. Manželství, o němž Georg tvrdil, že je u konce, přestože to tak patrně nebylo. Využil mě. Zneužil.

Zvedl se ve mně hněv, nebyl ale dost silný, aby zakryl jiné city. Cítila jsem strach. Zoufalství. Nevolnost. Co na to řeknou rodiče?

V srpnu mi bude jedenadvacet, to je ale až za půl roku. Za šest měsíců, v nichž má slovo můj otec.

Heinrich Krohn pro mě udělal hodně, ničeho jsem se ale nebála víc než jeho hněvu, jeho reakce na mé těhotenství a skutečnost, že se se mnou otec dítěte nechce oženit.

Georg si nervózně prohrábl rukou vlasy. „Mrzí mě to, ale myslím, že nám za těchto okolností zbývá jen jediné řešení…“

„Zbavit se našeho dítěte?“ zavrtěla jsem nevěřícně hlavou. Do očí mi stouply slzy. Věděla jsem, že to bude těžké, ani na sekundu mě ale nenapadlo to maličké zabít.

„Vidíš snad nějakou jinou možnost?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Otec mě vyhodí, až se to doví,“ pronesla jsem tiše. „Potřebuju někoho, kdo mi pomůže, než se budu moct o sebe starat sama. A…“ Na chvíli jsem se odmlčela. Nikdy jsem po něm nic nežádala. To on mi sliboval, že budeme žít a pracovat spolu, až bude mít rozvod za sebou. Skutečnost, že v sobě nosím dítě, ale všechno změnila. „Chci pokračovat ve studiu.“

Věděla jsem, že to zní troufale.

„Tvoje řešení jsou tedy peníze? Jako odměna za to, že mi neuděláš skandál?“

„Vyhrožovala jsem ti snad?“ opáčila jsem a zavrtěla hlavou. Ne, to už opravdu nebyl muž, kterému jsem se oddala. „Jediné, oč tě prosím, je pomoc. Jinak skončím na ulici.“ Bylo pro mě těžké ovládat svůj hlas. Nejraději bych na něho křičela. „Nebo se otec postará, aby mi to dítě vzali!“

„To by přece nebylo to nejhorší.“ Jeho pohled byl chladný. Zírala jsem na něho jako zkamenělá.

V tu chvíli se objevila Hilda. „Co pro vás můžu udělat, pane?“ zeptala se s notesem a tužkou v ruce.

„Nic, děkuji,“ odvětil Georg nevrle. „Stejně jsem chtěl hned jít.“

Hilda si ho pochybovačně prohlížela. Počítala jsem s nějakou poznámkou, ona se ale s odfrknutím otočila a odešla.

Paže mi klesly. Strach v mém žaludku se proměnil v obrovské hroudy. Byly jako kameny, které mě stahovaly pod vodu.

„Ty mi tedy nepomůžeš?“ vyhrkla jsem zoufale. „Přestože ses mě ještě před několika týdny ptal, jestli se za tebe provdám, až budeš rozvedený?“

Mohla bych ho k tomu pochopitelně přinutit, nechat tu záležitost narůst ve skandál. Jaký by byl ale výsledek? Ztratila bych tvář a on by patrně popřel otcovství. Zdiskreditovaná by byla i moje rodina. Možná by to přivedlo otce na pokraj úpadku.

Věděla jsem, že nemám na takový boj sílu.

„Budu o tom přemýšlet,“ pronesl Georg stroze. „Nikomu to neříkej. A nezmiňuj se o těhotenství ani před svými rodiči. Rozumíš? Jinak můžeš na všechno zapomenout. Ozvu se ti.“

S těmito slovy vstal a šel.

Dívala jsem se za ním prázdným pohledem. Chuchvalce v mé hrudi se zvětšovaly. Zdálo se, že se nasakují jako houba. Co jsem to jen udělala? Přála jsem si, abych mohla vrátit čas a na Georgovu otázku, jestli mu chci asistovat, odpověděla Ne. Tu šanci jsem ale promarnila. Všechno jsem prohrála.

Do očí mi stouply slzy studu a lítosti. Vyskočila jsem, hodila na stůl pár mincí a vyběhla z kavárny. Před sebou jsem ale utéct nemohla.

2. kapitola

Bytový dům, ve kterém měli moji rodiče pronajaté první poschodí, byl jasně osvětlený, když jsem vešla do chodby. Zastavila jsem se a poslouchala, jestli neuslyším kroky. Naši sousedé nebyli příliš zvědaví, očekávali však, že si s nimi člověk popovídá, když je potká.

Na otázku „Dobrý večer, pane komerční rado, jak se daří vaší paní?“ jsem neměla v tuto chvíli náladu. Raději zalezu do sklepa, než abych někomu ukázala, že mám oči zarudlé od slz, které jsem cestou prolévala.

V domě ale bylo ticho. Ať šel přede mnou nahoru kdokoli, zapomněl patrně zhasnout.

S hlubokým nádechem jsem za sebou zavřela dveře.

Rodiče si kvůli mému studiu zvykli, že občas přicházím domů až večer. Ve čtvrtek, když jsem pracovala s Georgem, jsem se objevovala ještě později.

Jen v prvních týdnech byli trochu podezíraví. Vlastně se neslušelo, aby byla mladá dáma se svým docentem sama. Vymyslela jsem si další asistenty, nevinné okolí plné Erlenmeyerových baněk, zkumavek a plynových kahanů na nudných laboratorních stolech. Na začátku to tak taky bylo.

Později, když jsme se mazlili na pohovce, jsem úzkostlivě dbala na to, abych měla oblečení a vlasy ve stejném stavu, jako když jsem ráno opouštěla dům.

Byla jsem si jistá, že rodiče nic netuší. Dokážu ale po tom, co se dnes stalo, čelit matčiným pohledům? Její šedé oči mi často dávaly pocit, že se mi dívá až do nitra duše.

A pak tu byl ještě otec. Heinrich Krohn byl skrz naskrz Prušák. Plnění povinností, morálka, slušné chování a pořádek byly pro něho nadevše. Už jako malá jsem poznala, že dokáže být příjemný, když člověk dělá, co požaduje. Pokud se ale zachoval jinak, reagoval s hrůzu nahánějící tvrdostí.

Zatím mi připadalo snadné plnit jeho očekávání. Ale teď? Porušila jsem všechno, co mu bylo svaté. Byla jsem nemorální, lehkomyslná. Jeho reakce se dala předvídat. Vzít mi to dítě byla jedna možnost. Vydědit mě druhá.

S pocitem, že moje tělo váží dnes víc než jindy, jsem se vlekla nahoru po schodech. Z poschodí nad námi jsem slyšela Beethovenovu Devátou. Pan komerční rada byl doma a nacházel se patrně ve stavu rozčilení, protože Beethovena si na gramofonu přehrával, jen když byl rozrušený. Četl v novinách něco hrozného? Pohádal se s manželkou? Nikdy jsem neslyšela, že by na sebe křičeli, Beethoven ale duněl chodbou často.

Dramatické zvuky ještě zvyšovaly můj strach.

Vsunula jsem klíč do zámku. Do nosu mi stoupla vůně pečeného masa. V pondělí byly vždy zbytky nedělní pečeně, ohřáté a servírované na chlebu s hořčicí. Otec to miloval.

V ústech se mi začaly sbíhat sliny. Nikoli však požitkem, ale odporem. Od té doby, co mě nechalo měsíční krvácení poprvé ve štychu, se mi trvale změnily chutě. Matčina červená krupičná kaše chutnala najednou po chloru, nedělní pečeně dostala hnilobný pach, chléb, který byl v naprostém pořádku, u mě vyvolával nevolnost plesnivou příchutí.

„Jsem doma!“ křikla jsem energicky a klidně jako vždycky, pověsila si kabát do šatníku a nesla tašku do svého pokoje. Pohled mi padl na obraz v zrcadle.

Ve volné tmavomodré halence bez límečku a tvídové sukni sahající ke kolenům nebyl můj stav ještě vidět, doktorka Sahlerová mi ale řekla, že se to brzo změní.

Můj obličej vypadal unaveně, což nebylo po dlouhém dnu na univerzitě nic mimořádného. Kruhy pod očima byly ale podezřelé.

Sundala jsem si brýle, a zatímco se svět rozplynul, třela jsem si ledovýma rukama obličej.

Kéž by setkání s Georgem proběhlo jinak! Samozřejmě že bych nemohla rodičům jen tak říct, co se stalo. Matka by omdlela a otec explodoval vztekem.

Vědomí, že mám v Georgovi oporu, by mi ale v tuto chvíli pomohlo. Nasadila jsem si znovu brýle, zkontrolovala uzel v zátylku a napřímila se. Do noci zbývalo jen několik hodin. Určitě se budu moct po jídle vzdálit pod záminkou, že se musím učit. Přečkám tento den a zítra začne nový. Možná si to Georg rozmyslí a pomůže mi. I kdyby mi nabídl jen ubytování a trochu peněz.

Opustila jsem svůj pokoj a zamířila do salonu, kde seděl otec u rádia. Pořídili jsme si je před dvěma roky a od té doby trávil večery s novinami a hudbou.

„Dobrý večer, tati,“ pozdravila jsem a políbila ho na tvář. Bylo mou povinností pozdravit nejdřív jeho po příchodu domů. „Jaký jsi měl den?“

„Celkem dobrý,“ odpověděl a podíval se na mě přes okraj brýlí. Krátkozrakost jsem neměla, jak se lidé domnívali, z dlouhého čtení v knihách, bylo to dědictví po otcově rodině. „Jak to jde u tebe na univerzitě? Semestr bude brzy u konce. Musíte složit zkoušky?“

„Ne, ale psát o prázdninách domácí úkoly.“

„To zvládneš levou rukou. Jsi přece Krohnová!“ Položil si noviny na klín a poklepal prstem na jeden z článků. „Podívej například na toho Budnikowského s jeho hamburským obchodem s mýdly. Otevřel už druhou filiálku! Až ukončíš studia, pustíme se do toho.“

„Jistě, tatínku,“ přikývla jsem a snažila se potlačit nevolnost.

„Ach, tady je moje maličká!“ zašveholila matka, když vstoupila. „Nejsi příliš unavená na to, abys mi pomohla v kuchyni?“

„Měla bys zaměstnat služku, Lisbeth,“ zabručel otec. „A kuchařku. Nechápu, proč ještě děláš všechno sama. Můžeme si to přece dovolit.“

„Protože se bojím, že by ti jídlo nechutnalo,“ namítla matka.

„Ráda ti pomůžu,“ přerušila jsem diskuzi. „Právě jsem přišla a tatínek mi vyprávěl o tom Budnikowském.“

„Budni… Kdo to je? Máme už zase nové sousedy?“

„Ne, to je obchodník s mýdlem v Hamburku. Co dokáže on, svedeme my taky. Jen počkej, během dvou let si otevřeme filiálku v Postupimi!“ vysvětlil otec.

„Nebylo by lepší v jiné části Berlína?“ nadhodila jsem. „Například ve Friedrichshainu?“

„Ale jdi, to by nebylo k ničemu. Výhodné je jiné město. Jméno Krohn musí být ve všech ústech. Tam, kde se v Babelsbergu pohybují všechny ty filmové divy, které neustále vyhledávají nějaké voňavky a šminky…“

„O tom si můžeme promluvit později,“ mínila matka a položila ruku na mou paži. „Teď potřebuju dceru v kuchyni.“

Vlekla mě do centra bytu.

Jako dítě jsem sedávala v kuchyni celé hodiny. Když otec začínal se svým prvním obchodem, bydleli jsme ještě v méně luxusním bytě ve třetím poschodí. Z kuchyňských oken jsem měla dobrý výhled na celý zadní dvůr. Viděla jsem, kdy jsou ostatní děti venku, obzvláště Henny, kterou jsem znala od dětských střevíčků. V zimě bylo u sporáku nejtepleji. Nemohla jsem se nabažit vůní, které se tu vznášely.

To se díky mému těhotenství drasticky změnilo.

„Nakrájej maso na plátky,“ vyzvala mě matka a podala mi nůž. „Máš vždycky tak dobrý odhad na velikost.“

Zase se mi v ústech nahromadily sliny. Spolužák z mého ročníku, vegetarián, kterému se ostatní kvůli tomu většinou posmívali, tvrdil, že poražený dobytek, který pojídáme, jsou mrtvoly. Stejně tak bychom mohli sníst člověka. Navíc na jatkách zaměstnávají lidi, kteří vydloubávají z masa červy, aby ho bylo ještě možné prodat.

Proč jsem si na ty řeči vzpomněla právě teď? Nejenže mi bylo nevolno, ale přepadla mě i závrať. Nepomohla ani síla vůle. Matčina slova se rozplynula v šumění. Svět se začal před mýma očima kymácet jako výletní parník za bouře. Pokusila jsem se zachytit okraje stolu, pak mě něco strhlo stranou a svět potemněl.

Když jsem otevřela oči, myslela jsem, že je ráno a ležím ještě v posteli. Patrně jsem zaspala, protože jsem nad sebou viděla rozmazaný obličej svého otce. O něco později jsem ucítila něco na tváři. Snaží se mě probudit třesením?

Záhy jsem poznala, že se mnou netřese, ale zlehka mě poplácává.

„Lisbeth! Už se probrala!“ slyšela jsem otce. „Zastihla jsi doktora Meyerhoffa?“

„Ano, každou chvíli tu musí být!“ odpověděla matka v pozadí.

Doktor Meyerhoff? Co tady chce?

Kupodivu mi jako další přišel na mysl telefon, který jsme si před rokem pořídili. Matka patrně zavolala doktoru Meyerhoffovi.

Natáhla jsem se pro brýle, neležely ale na svém místě.

„Tady,“ řekl otec starostlivě, vytáhl brýle z kapsy své vesty a posadil mi je na nos. „Naštěstí se nerozbily.“

Můj svět se náhle rozjasnil. Zjistila jsem, že neležím v posteli, ale na podlaze. Na kuchyňské podlaze, soudě podle voskovaného ubrusu na stole vedle mě.

„Co se stalo?“ zaumlala jsem. Jazyk se mi líně pohyboval v ústech.

„Počkej, odnesu tě do tvého pokoje,“ rozhodl otec, aniž věnoval pozornost mé otázce, a zvedl mě, jako když jsem byla malá. Opatrně mě tam položil na postel. Tak jsem ho znala, jen když jsem byla nemocná.

„Moc pracuješ.“ Starostlivě mě pohladil po vlasech. „Děláš si mezitím aspoň přestávky?“

„Ano, tatínku,“ zamumlala jsem mdle. Zároveň se mi křečovitě sevřel žaludek, protože mi bylo jasné, že je na vině můj stav, nikoli přepracování.

„Taky moc málo jíš,“ prohlásila matka, která nás následovala do pokoje. „Slyšíš, Sophie, musíš víc jíst!“

„Jídlem to není, mami.“ Ve spáncích mi pulzovala krev. Ano, jedla jsem v posledních dnech málo. Na vině bylo moje změněné vnímání chutí.

Nejraději bych rodičům řekla, aby mě nechali v klidu ležet, bylo by to ale marné. Do příchodu doktora Meyerhoffa byl jeden nebo druhý se mnou, mluvil na mne a hladil mě po vlasech, jako bych byla malá holčička. Matka přinesla deku, abych neprochladla, přestože bylo v místnosti teplo.

Když zazvonil zvonek u dveří bytu, šel otec otevřít. O něco později se vrátil do pokoje s lékařem.

Doktor Meyerhoff pečoval o naši rodinu mnoho let. Prohlížel mě už jako dítě, když jsem dostala bolení břicha nebo zánět mandlí. Muž s hustými černými vousy mi tehdy naháněl často strach.

Mezitím zešedivěl a připadal mi jako shovívavý dědeček. „Dobrý večer, slečno Sophie, copak nám chybí?“

To „nám“ mě pobavilo. Jemu určitě nic nechybělo a mně taky ne.

„Najednou se v kuchyni skácela,“ řekla matka, zatímco otec se diskrétně vzdálil, protože se dalo očekávat, že se budu muset odhalit. „Vrátila jste se právě z univerzity, nemám pravdu, Sophie?“

Rezignovaně jsem přikývla, ačkoli to odpovídalo pravdě jen částečně.

„Tak se na to podíváme.“

Lékař otevřel svůj kufřík a vyndal z něj stetoskop a tlakoměr. Sklonil se ke mně, posvítil mi malou baterkou do očí, zkontroloval můj pulz.

„Šla byste laskavě ven, paní Krohnová?“ obrátil se na mou matku. „Vaše dcera už není malé dítě a mohlo by jí být trapné svléknout se ve vaší přítomnosti.“

Matka přikývla a obrátila se k odchodu. O chvíli později jsem s lékařem osaměla.

„Určitě tušíte, oč vás musím požádat,“ řekl a otočil se znovu ke své brašně. „Spodní košili a kalhotky si můžete nechat.“

Vstala jsem, sundala si blůzku a spustila sukni. Opatrně jsem se opřela o sloupek postele. Pořád ještě se mi podlamovala kolena.

Doktor Meyerhoff si zastrčil stetoskop do uší a ovinul mi manžetu tlakoměru kolem ruky.

„Zvedněte si, prosím, vzadu košili,“ vyzval mě.

Předklonila jsem se a trhla sebou, když se chladný kov dotkl mé pokožky.

„Cítila jste se v posledních dnech špatně nebo zaznamenala nějaké změny?“ zeptal se tiše, zatímco vyšetřoval poslechem má záda.

Roztřeseně jsem se nadechla. Určitě zjistí, co se děje. Jestli to už netuší…

„Lehněte si, prosím, na záda. Chtěl bych si poslechnout vaše břicho.“

Udělala jsem, co po mně chtěl, a snažila se potlačit vzpomínku na to, jak se nade mnou skláněl Georg.

„Nedostala jsem periodu!“ vyhrkla jsem.

Doktor Meyerhoff se zarazil. „Vy…“

Napřímila jsem se. Nepochybovala jsem už o tom, že příčinou mdloby byl můj stav. Doktor Meyerhoff by dospěl ke stejnému závěru, kdyby pokračoval ve vyšetřování.

„Jsem těhotná,“ zašeptala jsem a sklopila zrak.

„Proč ale vaše matka…,“ zadrhl se a nechápavě zavrtěl hlavou.

„Rodiče o tom ještě neví. Byla jsem dnes odpoledne u doktorky Sahlerové. Domnívá se, že jsem už ve druhém nebo třetím měsíci.“

Lékař se na mě překvapeně podíval. V hlavě se mu honily myšlenky. „A otec?“ zeptal se nakonec. „Kdo je to?“

„To bych si ráda nechala pro sebe,“ odpověděla jsem. „Ale ví o tom.“

„Shodli jste se na styku?“

Jako by mohlo na mé situaci něco změnit, kdyby tomu tak nebylo!

„Ano, shodli. Neznásilnil mě. Bylo to… neštěstí…“ Opravdu to tak bylo? Strávili jsme nádherný večer, o kterém jsem byla přesvědčená, že nás učiní šťastnými. Očividně ale musí člověk za všechno zaplatit.

Doktor Meyerhoff přemýšlel. „Pokud si nepřejete, nic vašim rodičům neřeknu,“ ozval se po chvíli. „Nejste sice ještě plnoletá, v tomto případě ale udělám výjimku. Váš stav se však nedá tajit věčně.“

Zvažovala jsem situaci. Když si to nechá pro sebe, jak dlouho budu ještě v bezpečí? Měsíc? Dva? Otcův hněv se na mě snese tak jako tak. Změnit by to mohl jen Georg.

„To je mi jasné,“ souhlasila jsem posléze a podívala se na něho. V očích měl lítost, jako by u mě zjistil vážnou nemoc. A já se tak i cítila. Žaludek mě pálil, srdce mi splašeně bilo. Můj strach narůstal. Vydržím to ještě další měsíc? Dokážu čekat, až za mnou přijde Georg? Udělá to? Nemůžu dokázat, že je to dítě jeho. Jak snadné je obvinit mě, že z toho chci jen vytlouct výhody…

Podívala jsem se na své ruce, které jsem měla sevřené v pěst tak pevně, že mi kosti bíle vystupovaly. „Povězte jim to.“

„Jste si jistá?“

„Nebude to lepší, když to budu odkládat,“ prohlásila jsem se zarputilou rozhodností.

Lékař mi soucitně položil ruku na paži a přikývl. „Musíte na sebe od nynějška dávat pozor a dostatečně jíst,“ nabádal mě jemně. „Trpíte hodně nevolností?“

„Moje chutě jsou jiné a nos mám mnohem citlivější, nevolnost je ale snesitelná.“

Zdálo se, že doktor Meyerhoff tak ví všechno, co chtěl vědět. Uložil stetoskop zpátky do brašny. „Dobře. Předepíšu vám něco pro případ, že se to zhorší.“

Kývla jsem, sáhla po sukni a natáhla si ji na boky. Pak jsem si oblékla halenku.

Lékař opustil pokoj. Zavřela jsem oči. Zdálo se, že se čas zastavil.

* * *

Do reality mě vrátilo matčino zoufalé kvílení.

„Uklidněte se, prosím,“ domlouval jí doktor Meyerhoff. „Není to konec světa. Je to vlastně radostná událost.“

„Radostná?“ zaburácel hlas mého otce.

V následujícím okamžiku se vřítil do pokoje. Tytéž ruce, které mě nesly z kuchyně a opatrně položily na postel, mě popadly za ramena a hrubě mnou zatřásly.

„Co tě to napadlo?“ zařval na mě. „Co sis myslela? Kdo je ten chlap? Prozraď mi to!“

„Pane Krohne, prosím!“ přispěchal mi lékař na pomoc a uchopil otce za paže. „Nesmíte s dcerou takto zacházet.“

Otec mě pustil a udělal krok zpátky. Ustupovala jsem k oknu. V otiscích jeho prstů mi bolestivě tepalo.

„Kdo ti to udělal?“ vyjel na mě otec. „Já ho zabiju! Byl to některý z tvých spolužáků? Řekni mi jméno toho bídáka!“

Otcovy oči byly tmavé jako uhlí, zároveň se však zdálo, že hoří. V pozadí jsem slyšela matku, která pořád ještě plakala.

Nevydala jsem ani hlásku.

„Pane Krohne,“ ujal se doktor Meyerhoff slova. „Pokuste se, prosím, pohlížet na tu věc racionálně. Je to přirozený proces.“

„Přirozený proces?“ zařval otec a otočil se. „Bude lepší, když půjdete. To je jen mezi mnou a mou dcerou.“

Doktor Meyerhoff bojoval sám se sebou, nakonec ale přikývl.

„Pošlu vám medikament proti nevolnosti, jak jsme se domluvili,“ sdělil mi a opustil byt.

Otec funící zlostí zůstal stát u dveří mého pokoje jako hlídač, který chce mít jistotu, že neuteču. Chvíli jsme se na sebe mlčky dívali.

„Kdo je ten chlap?“ zeptal se výhrůžně znovu. „Musíš se za něho provdat, aby se ta hanba nedostala na veřejnost.“

„Já… nemůžu…“ Hlas mi selhal.

„Co nemůžeš?“ Otec udělal zase několik kroků ke mně. Matka už přestala plakat. Přála jsem si, aby přišla a vzala mě pod ochranu. Aby mě ujistila, že najdeme řešení. Ona ale do pokoje nevstoupila.

„Já… já si ho nemůžu vzít,“ řekla jsem rychle, když otec stál těsně u mě. Musela bych se vrhnout z okna, abych mu unikla. Zatím se mě ale ani nedotkl.

„Proč? S jakým darmošlapem ses spustila?“

„On… on je… ženatý,“ vykoktala jsem a čekala každým okamžikem za trest facku. Otec sice zvedl ruku, uprostřed pohybu se ale zarazil. Viděla jsem v jeho očích, že mu začíná svítat, kdo by mohl být viník.

„Je to ten docent, u kterého pracuješ? Svedl tě?“

Přistiženě jsem stiskla rty. Mohla jsem se hájit, že žil tehdy v odluce. Že jsem si na něho dělala naděje. Byl to ale přesně ten druh boje, jehož jsem se bála a na který jsem byla příliš slabá.

„Já to věděl… Ten mizera!“ zašeptal otec a zadíval se na koberec. Co se stane? Jeho pohled ztvrdl.

„Opusť můj byt. Okamžitě!“ šlehl mě jeho hlas. Ukázal prstem na dveře. „Nechci bydlet pod jednou střechou s hloupou děvkou. Koukej se dostat z toho maléru sama!“

Cítila jsem, jak se v mém nitru něco rozbilo. Jako naprasklá okenní tabule, která už nedokázala čelit vnějšímu tlaku.

Otec opustil můj pokoj, jeho slova ale zněla v místnosti dál. Hloupá děvka. Ano, to jsem byla. Pořád ještě ale také jeho dcera.

Nejhorší na tom bylo, že jsem právě tuhle reakci předvídala.

Najednou jsem se cítila jako při volném pádu. Květináč s muškáty, který padá z parapetu do hloubky. Nerozbila jsem se ale při nárazu na zem. Zůstala jsem prostě stát. Došlo mi, že jsou to moje poslední okamžiky v tomto pokoji.

Z kuchyně jsem slyšela matku. „Heinrichu, to nemůžeš udělat! Je to přece naše dcera!“

„Že nemůžu?“ zařval. „Učinila rozhodnutí, když vlezla tomu chlapovi do postele. Musí si tedy s následky poradit sama!“

„Kam má ale jít?“

„To je její starost. Ať táhne k tomu chlápkovi! Nechci ji tady už vidět!“

Každé slovo bylo jako bodnutí dýky. Cítila jsem úlevu, že matka stojí trochu při mně, bylo mi však jasné, že je příliš slabá na to, aby se proti otci prosadila. Bude se muset podřídit. Stejně jako já.

Zhluboka jsem se nadechla. Můj rozum horečnatě hledal řešení. Mohla jsem jít do Georgovy laboratoře. On tam nebyl, měla jsem ale pro všechny případy klíč. Něco se však ve mně proti tomu vehementně vzpíralo.

Ne, potřebuju něco jiného. Někoho jiného.

Zatímco jsem přemýšlela, pokračoval otec v láteření. Jeho slova přicházela rychle za sebou jako mraky při bouři.

„Je to tvoje dcera!“ vykřikla matka zoufale a otec odsekl: „Nemám už žádnou dceru.“

V chodbě duněly kroky, pak se zabouchly dveře.

Třásla jsem se po celém těle. Strachem, zlostí a zklamáním.

Slyšela jsem matku zase plakat, v mém pokoji se ale neobjevila. Mami! zoufala jsem si v duchu. Proč nepřijdeš a nemluvíš se mnou? Čekala jsem několik minut. Marně. Nakonec zmizela v ložnici.

Po tvářích mi stékaly slzy, byla jsem ale příliš šokovaná, než abych cítila bolest. Měla jsem jít za nimi, prosit o odpuštění. Věděla jsem však, že by to nic nepřineslo. Znala jsem svého otce příliš dobře. Kdo ho jednou rozhněval, tomu neodpustí.

Mechanicky jsem se otočila a otevřela šatník. Dospěla jsem k definitivnímu rozhodnutí.

3. kapitola

Opřela jsem si hlavu o sklo okna podzemní dráhy. Ve spáncích mi tepalo. Okolní hovory se rozplynuly. Otřesy vlaku lomcovaly mým tělem, které mi připadalo ochablé jako tělo hadrové panenky. V myšlenkách jsem byla daleko odsud. Vrátila jsem se do dne, kdy jsem poznala Henny.

Bylo léto, když se Wegsteinovi nastěhovali do domu, který jsme obývali i my jako jedna z osmi partají. On byl velice tichý, ona hodně energická. Vypadali jako dvojice figurek v domečku na předpověď počasí, přičemž venku byla většinou žena. Muže nebylo skoro vidět. Říkalo se, že je nemocný. Nikoli tělesně, nýbrž duševně.

Henny byla živá dívka se světlými copy, která ke mně přišla hned, jak mě spatřila.

„Můžu si s tebou hrát?“ zeptala se. Seděla jsem jako tak často tiše a sama v rohu dvora. K ostatním dětem, které tu bydlely, jsem nenašla vztah. Musela jsem jim připadat se svými skleněnými kuličkami, s nimiž jsem si dokázala hrát celé hodiny, aniž mě to omrzelo, hodně divná.

Podívala jsem se na ni. Slunce stálo nad její hlavou a rozzářilo prameny vlasů, které se jí uvolnily z účesu. Byla o dva roky starší než já a odhalila svým úsměvem velkou mezeru mezi předními zuby. Tím mě zaujala. Stejně jako já, které nikdo neřekl jinak než „brejlovec“, nebyla dokonalá. Přikývla jsem. Usedla do podřepu vedle mě a nechala si ode mě vysvětlit význam jednotlivých kuliček. Nevadilo jí, že nosím brýle.

Naše přátelství pokračovalo léta, a to i přesto, že Henny byla pořád hezčí, zatímco na mém nose seděly i nadále brýle.

I když jsme chodily na základní škole do různých tříd, byly jsme nerozlučné. O přestávkách jsme byly pořád spolu. Do té doby, než si můj otec otevřel obchod a přišel k penězům. Já přestoupila na vyšší dívčí školu, Henny zůstala na základní.

Nic jsme si z toho nedělaly. Ani přestěhování naší rodiny do jiné části města našemu přátelství neuškodilo. Přestože jsme bydlely mnoho ulic od sebe, navštěvovaly jsme se tak často, jak jsme jen mohly.

Mému otci bylo to přátelství trnem v oku. Viděl by raději, kdybych se kamarádila s lépe situovanými děvčaty. Ta se mi ale vyhýbala kvůli mé nečisté pokožce a brýlím. Henny mě měla ráda takovou, jaká jsem byla. Nakonec to otec vzdal a směly jsme se vzájemně navštěvovat.

Vídaly jsme se nejméně dvakrát za týden a sdílely všechny své zážitky a tajemství. Utěšovala mě, když si ze mě ostatní dívky dělaly legraci, a zkoušela se mnou mé první vlastnoručně vyrobené krémy. Když mě přijali na univerzitu, oslavovaly jsme celou noc. Zanechala mezitím práce modistky a začala tančit. Skutečnost, že při tom byla skoro nahá, mě zpočátku šokovala, záviděla jsem jí ale, jak svobodně dokáže žít. Rodiče jí nezasahovali do života od té doby, co dovršila jedenadvacet let. Její matka byla příliš zaměstnaná manželem, jehož rozum se stále víc zatemňoval, než aby se mohla starat o dceru. Jen tu a tam do ní hučela, že by se měla provdat. Henny to neměla v úmyslu. Byla volná jako pták, nechtěla se vázat na žádného muže.

Vyprávět mým rodičům něco o Henny bylo pro mě postupem času stále těžší. Otec by způsob života mé přítelkyně ani můj styk s ní neschvaloval. Protože jsem byla odkázaná na jeho pomoc a nechtěla mít nepříjemnosti, tajila jsem z opatrnosti, co dělá. I když to Henny nechápala, prosila jsem ji, aby nebyla při svých návštěvách k mým rodičům příliš upřímná. Ne snad proto, že bych se za ni styděla, ale protože jsem se bála, že by už nebyla vítaná.

Když jsme vjeli do stanice Kurfürstenstraße, vyskočila jsem, popadla své zavazadlo a rychle vystoupila. Na nástupišti jsem si připadala hrozně ztracená. Muž, který seděl u jednoho ze sloupů s cedulkou Mám hlad! a díval se na mě dost pomateným pohledem, mi naháněl strach, vystoupala jsem proto rychle po schodech.

Déšť zhoustl. Celá promáčená jsem dorazila k domu, v němž Henny tři roky bydlela. Byl to o něco lépe udržovaný dělnický dům sousedící se zoologickou zahradou, o čtyřech poschodích a s malým zadním dvorem, který i sebetišší slovo zesílil jako reproduktor gramofonu.

Zvedla jsem oči a podívala se na hrbolatou fasádu. Za jedním z oken úplně nahoře bydlela moje přítelkyně.

Pořád ještě se mi příčilo požádat ji o pomoc. Pokud jsem ale nechtěla nocovat pod mostem nebo ve stanici podzemní dráhy, neměla jsem na vybranou. Prarodiče z matčiny strany jsem znala, zemřeli ale před třemi roky. Otec ztratil oba rodiče velice brzy. Vyrostl u tety, která už také umřela. S výjimkou rodičů jsem neměla žádné příbuzné. A kromě Henny žádnou přítelkyni.

Zazvonila jsem.

V následujícím okamžiku mě napadlo, že je Henny možná ještě ve varieté. Vyhlídka, že budu muset stát do rozednění v dešti, zvyšovala mé zoufalství.

Vtom se nahoře otevřelo okno a ozval se Hennyin hlas. „Kdo je tam?“

„To jsem já, Sophia.“ Věděla jsem, že všichni sousedé natahují uši. Bylo jen otázkou času, kdy vystrčí hlavy z oken i další lidé.

„Sophinko!“ zvolala nevěřícně. „Počkej, jdu dolů.“

Krátce nato se rozsvítilo světlo v chodbě. Objevil se stín a o něco později se otevřely vchodové dveře.

Henny měla světlé vlasy svázané šátkem, oblečená byla v županu. Její obličej byl pokrytý silnou vrstvou mastného krému, i když to neměla vůbec zapotřebí. Její pokožka byla vždy jemná a růžová jako broskev.

„Proboha!“ zvolala. „Co se stalo?“

Věděla jsem, že stěny mají uši, proto jsem odpověděla: „Můžu u tebe chvíli zůstat? Prosím! Vysvětlím ti všechno nahoře.“

Udiveně se na mě podívala, pak mě popadla za paži a táhla s sebou.

Uvítal mě pronikavý pach cigaret, vlhkých zdí a kočičí moči. Hrdlo mi sešněrovala nevolnost. Tapety na stěnách byly poseté mokrými skvrnami a na některých místech se odlupovaly. Vzor na nich už nebyl málem k poznání. Blátivé otisky bot zohyzďovaly ošoupané rohože na schodech.

Najednou mi moje tělo připadalo těžké jako olovo. Bylo přede mnou tolik schodů! Jak to mám zvládnout? Pak se mi ale začaly nohy, přestože mě bolely, pohybovat jako samy od sebe. Moje kroky zněly tlumeně na špinavých rohožích.

Hennyin byt se nacházel úplně nahoře ve čtvrtém patře. Nebyl o moc větší než prostorný pokoj s oknem. Jakmile jsem překročila práh, opustila mě síla a klesla jsem na kolena. Unikly mi vzlyky, které jsem po celou dobu zadržovala. Svinula jsem se do klubíčka a poddala se bolesti, která mi běsnila v břiše.

Přes dunění mého pulzu jsem slyšela, že za mnou Henny zavřela dveře. O něco později jsem ucítila na zádech její ruce. Zlehka mě hladila po páteři.

„Co se stalo, zlato?“

Přerývaně jsem vzlykala. Hennyina ruka zůstala i nadále na mých zádech, dokud jsem nebyla schopná se trochu narovnat. Potom mě přitáhla do náruče a jemně kolébala. „Všechno bude dobré,“ zašeptala do mých vlasů. „Tady ti nikdo neublíží.“

Oddávala jsem se ještě chvíli zoufalství, pak jsem se uklidnila.

„Myslíš, že můžeš vstát?“ zeptala se Henny, když mi vyschly slzy.

Pohlédla jsem na ni opuchlýma očima a přikývla. Pomohla mi na nohy a dovedla mě ke kovové posteli, která zabírala většinu místnosti. Péra tiše zaskřípala, když jsem na ni usedla.

„Nemám ti udělat čaj?“ nabídla mi. „Mám sice jen heřmánek, moje matka se ale dušuje, že pomáhá proti všemu.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, to není nutné. Já…“

„Chceš tedy trochu vody? Nebo snad něco jiného? Mám i kávovou náhražku.“

„Potřebuju tvou pomoc,“ řekla jsem a sklopila hlavu. Najednou jsem pocítila na bedrech celou tíhu svého činu. „Rodiče mě vyhodili.“

„Vyhodili?“ vyhrkla ohromeně. „Proč? Co jsi provedla?“

Zvedla jsem hlavu. Rodičům jsem to říct nedokázala, před Henny jsem ale necítila sebemenší ostych. „Jsem těhotná.“

„Proboha!“ Přitiskla si ruku na obličej. „S tím docentem?“

„Ano.“

Zavrtěla nechápavě hlavou. „Ten mizera! Ne že bych tě před ním nevarovala, ale…“

To opravdu udělala. V opojení, které jsem pociťovala, když jsem byla s ním, jsem ale nemyslela na to, co všechno to znamená. Co to s sebou nese.

„Promiň,“ Henny se posadila na postel vedle mě. „Nechtěla jsem být na tebe tak tvrdá.“

„Měla jsi pravdu!“ vzlykla jsem. „Ale… ale já… opravdu jsem si myslela, že se nechá rozvést. Jenže teď…“

„On to neudělá?“

„Ne. Jeho žena stáhla žádost o rozvod a on se bojí skandálu.“

„Bojí se právem!“

„Já se ho bojím taky!“ Znovu jsem se rozplakala.

Henny opřela svou hlavu o mou a ovinula mi paži kolem ramen. „Miluješ ho?“ zeptala se do mých vlasů.

„Nevím,“ odpověděla jsem. „Líbilo… líbilo se mi, že po mně touží. A trochu jsem si myslela… Nebylo by hezké mít muže, který chápe, co chceš? Dobře víš, že jsem předtím s mužskými nic neměla…“

Henny si povzdechla. „Ty slušné polapí ďábel nejrychleji,“ zabručela a dala mi pusu na tvář. „Přinesu ti sklenici vody.“

Když zmizela za závěsem, který odděloval „koupelnu“ od zbytku místnosti, upřela jsem pohled na své boty. Zanechaly na dřevěné podlaze malé loužičky. Okraj kabátu jsem měla postříkaný blátem, protože někteří řidiči vjeli bezohledně do každé kaluže, která se jim dostala pod kola.

„Klidně tu můžeš nějaký čas zůstat,“ svolila Henny, když mi vtiskla do ruky smaltovaný hrneček.

„Díky. Slibuju, že jakmile najdu jiné řešení, zase půjdu.“

Henny přikývla, její pohled mi ale napovídal, že tak rychle žádné východisko nenajdu, pokud si to moji rodiče nerozmyslí.

4. kapitola

Přestože jsem se druhý den ráno cítila jako zbitá, vydala jsem se na cestu k univerzitě. Několik knih zůstalo doma, ty přinesu později. Chtěla jsem dát matce aspoň vědět, kde teď bydlím. Nejdřív jsem si ale přála najít příležitost k rozmluvě s Georgem. Možná změnil názor a pomůže mi.

S knihami v náruči jsem došla do velkého sálu a zamířila k jedné z prostředních řad lavic. Žaludek se mi bouřil. Dnes ráno jsem zvracela, protože jsem ale od včerejšího rána nic nesnědla, vycházela ze mě jen žluč.

Přednáška byla nudná i proto, že profesor mluvil tak monotónně. Po chvíli se mi zavřely oči. Probudila jsem se, když přednáška hlasitým bubnováním do stolů skončila.

V chodbě panovala velká tlačenice. Do nosu mi vnikl ostrý pach kolínské vody smíšený s trpkou vůní nějakého mýdla na holení. Přepadla mě nevolnost. Rozběhla jsem se k jednomu z oken.

„Promiňte,“ omluvila jsem se dvěma neznámým mladíkům a otevřela okenní křídlo. Vzápětí mě obklopil vlhký, chladný vzduch. Ústa jsem měla plná slin. Z celé duše jsem doufala, že nezačnu zvracet. Abych přišla na jiné myšlenky, podívala jsem se do vnitřního dvora. Několik studentů rychle kráčelo po vydlážděném prostranství, jiní stáli v hloučcích a rozmlouvali. Ví vůbec, oč snazší život mají jen proto, že jsou muži?

Nevolnost mě pomalu přecházela. Změť hlasů kolem utichla.

Měla jsem jít na přednášku z biochemie, na schodech jsem ale spatřila Georga. Vypadal trochu roztržitě. Pohlédl na své náramkové hodinky, pak na stranu. Najednou zvedl hlavu a díval se mi přímo do obličeje. Naše dohoda zněla, že ho nesmím oslovit. Kolik toho ale ještě platí?

Když kolem nás prošlo několik studentů, kteří měli očividně naspěch, přistoupil ke mně. „Slečno Krohnová, mohl bych si s vámi krátce promluvit? V mé kanceláři?“

Vzplanula ve mně jiskřička naděje. Má řešení. Proč by jinak se mnou chtěl mluvit?

„Samozřejmě, pane doktore,“ odpověděla jsem a přidala se k němu.

„Jak je ti?“ zeptal se tlumeně, když zavřel dveře.

Nadechla jsem se. Třásla jsem se po celém těle, srdce mi neklidně bušilo. Jeho hlas zněl jinak než včera, vyrovnaněji a rozumněji.

„Včera večer jsem omdlela.“ Byla jsem sama překvapená svou otevřeností. „Náš domácí lékař… to řekl mým rodičům.“

Georg přijal mou odpověď s krátkým kývnutím. „Tak to tedy ví.“

„Ano,“ přitakala jsem, protože jsem vycítila, že je to jeho největší starost. „Otec mě vyhodil.“ Zhluboka jsem se nadechla a pohlédla mu do obličeje.

„Prozradila jsi mu, že já…“

„On to uhodl.“

„Proboha!“ vyhrkl. „A co teď?“

„Řekl, abych se z toho koukala dostat sama. Nemyslím, že se musíš od něho něčeho obávat.“

S úlevou si oddechl. „Našla jsi přístřeší?“ zeptal se, starost jsem ale v jeho slovech neslyšela. Byla to úplně střízlivá otázka.

Ohromeně jsem si ho změřila. Byl vždycky takový? Nebo jsem ho pozorovala přes bludný závoj?

Samozřejmě že tu nebylo vhodné místo pro emocionální výbuchy. Já se ale dostala kvůli němu do velkých potíží. A on se jen zeptá, kde teď bydlím?

„Jsem u přítelkyně,“ odpověděla jsem a bojovala proti třesu v hlase. „Nebudu tu moct patrně v příštím semestru být. Otec prohlásil, že už nemá dceru. Všechno se odehrálo přesně tak, jak jsem se obávala.“ Pohlédla jsem na něj. „Musíš mi pomoct, Georgu! Nějak. Nevím, co mám dělat. Potřebuju pomoc.“ Musela jsem udělat pauzu, protože se mi nedostávalo dechu. „Kdybys mi za práci v laboratoři platil…“

Georg zavrtěl hlavou. „To nejde. To…“ Zajíkl se. Co chtěl říct? Že je pro mě příliš nebezpečné zacházet s chemikáliemi?

„Co?“ zeptala jsem se zlostně.

„Když tě uvidí… v tvém stavu…“

„Jak to souvisí s mou prací?“ Měla jsem dojem, že se mi podlaha houpe pod nohama. „Tvoje žena do laboratoře nepřijde. A ostatní… ti přece neví, kdo mě přivedl do jiného stavu!“

Měla jsem pocit, že visím nad propastí a jeho ruka, která mě držela, mě pomalu pouští.

„Co mám dělat?“ zeptala jsem se pak a cítila, jak mi zoufalství křečovitě stahuje hruď. „Nemůžeš mě přece jen tak ponechat mému osudu!“

Georg zafuněl a sáhl do kapsy svého saka. „Já… nechám tě v laboratoři, ale pod jednou podmínkou.“ Podal mi vizitku. „Necháš si pomoct od toho lékaře.“

Zaraženě jsem se dívala na jméno a adresu někde ve Friedrichshainu. Neřekl, co tam mám dělat, i bez toho jsem to věděla.

Ne že bych to dítě v sobě chtěla. Nikdy jsem ještě nepomyslela na to, že bych byla matka. Studium a plánovaná budoucnost drogistky stály pro mě vždy v popředí.

Pomyšlení, že ho ze mě nějaký lékař vyřízne, mě ale naplnilo nelibostí, ba dokonce strachem. A mnohem větší strach jsem dostala z muže, který mě ještě před několika dny držel něžně v náruči.

„Ty si tedy kladeš jako podmínku pomoci cestu k potratáři?“ vyjela jsem na něho.

„Nemluv tak hlasitě, prosím!“ skočil mi do řeči a pohlédl ke dveřím. Jako by se za nimi tlačili naslouchající slídilové.

Chvíli trvalo, než jsem dokázala přenést něco přes rty. „Jde tedy jen o tebe? Abys neměl problémy?“

Zvedl chlácholivě ruce, v obličeji měl však provinilý výraz přistiženého chlapce. „Ne, o tebe také! Co myslíš, že tě čeká s dítětem? Nikdo tě nezaměstná!“

Měl pravdu. Proto jsem ho prosila o pomoc.

„Když to dáš pryč, přijmu tě jako svou asistentku. Za mzdu.“

„A stačí ta mzda na financování mého studia?“ Měla jsem pocit, jako bych vizitku, kterou jsem držela v ruce, vytáhla ze smetí. Nejraději bych mu ji hodila pod nohy.

„Budeš mít příjem,“ prohlásil. „A můžeš něco podniknout s tím, co ses naučila.“

Tím byla moje otázka zodpovězena. Plat na další studium nestačí. Budu si moct držet malý byt, dovolit si dvě nebo tři jídla, a když budu šetrná, tu a tam nové šaty. Kvůli tomu mám obětovat své dítě?

A nejhorší bylo, že by to pro Georga vyřešilo hned dva problémy. Dítě by bylo pryč a já bych na něm byla závislá. Měl by tak jistotu, že nic neprozradím. Mohl by mě ovládat. Koupit si mé mlčení, ne, vydírat mě. Byla bych mu vydaná na milost a nemilost.

„To je nejlepší řešení, věř mi,“ pronesl zbytečně. „Pro nás oba. Když se toho dítěte zbavíš, bude všechno zase v pořádku.“

„Pro mě ne!“ odsekla jsem.

„Je politováníhodné, že se o tom tvoji rodiče dověděli. Všechno by bylo snazší, kdybys šla k tomu lékaři hned.“

„Snazší?“ opáčila jsem šokovaně. „Opravdu si myslíš, že by to bylo snazší?“

„Nerozumím.“

„Nic nebude snazší!“ vybuchla jsem. „Tak jako tak jsem všechno prohrála. Myslíš, že by se rodiče nic nedověděli? Snazší by bylo, kdybys mě nikdy neoslovil! Kdybys mi nevykládal, že je tvoje manželství v troskách a tvá žena se chce dát rozvést!“ Můj hlas nabýval na síle. Bylo mi jedno, kdo to slyší, stejně je to můj poslední den tady. „Bylo by snazší, kdybych se s tebou nikdy nevyspala, ty zatracenej mizero!“

„Sophie!“ sykl zlostně. Nevěděla jsem, jestli se mu nelíbil můj tón nebo skutečnost, že jsem začala mluvit hlasitě, když se toho tak bál.

„Nedám v sázku své zdraví tím, že půjdu k tvému andělíčkáři!“ pokračovala jsem. V uších mi prudce pulzovala krev. V mém nitru jasně planul oheň. Vycházel ze mě hněv, který jsem nemohla ukázat svému otci. „Nenechám to dítě zabít! Nepřijmu tvou almužnu! Jdi k čertu, Georgu! K čertu!“

S tím jsem se otočila na podpatku. O vteřinu později po mně sáhl. Jeho prsty mi hrubě sevřely paži.

„Nebuď hloupá!“ zavrčel vztekle. „Je to jediná možnost. Nebudu pro tebe moct nic udělat, když ne…“

„Ty pro mě přece nechceš nic udělat!“ vpadla jsem mu do řeči. „Možná doufáš, že při tom zákroku zemřu.“

„To není pravda!“

Vytrhla jsem se mu. Nejraději bych mu rozškrábala obličej, na to mi ale chyběla síla. Potřebovala jsem zbytek sil k tomu, abych odsud dokázala důstojně odejít.

„Sbohem, pane doktore,“ pronesla jsem s veškerým sebeovládáním, jakého jsem byla schopná, a opustila kancelář.

Venku jsem odolala nutkání odhodit vizitku před jeho dveřmi na podlahu. Do očí mi stouply slzy. Strčila jsem ji do kapsy kabátu.

Jak jsem se jím mohla nechat svést? Jak jsem mohla ztratit z očí svůj cíl kvůli několika okamžikům pozornosti a touhy? Kvůli snu, že najdu manžela, který mi rozumí a s nímž bych mohla spolupracovat?

Rozběhla jsem se. Bylo mi jedno, kdo mě vidí. Nebudu čekat na konec semestru. Nechtěla jsem se vystavit nebezpečí, že budu Georga znovu a znovu potkávat.

Když jsem asi o hodinu později vešla do bytu, seděla Henny před napůl slepým zrcadlem. Za jasného denního světla byly nedostatky jejího obydlí zřetelnější. Prasklina na stropě vypadala nebezpečně, tapety se žlutým vzorem byly poseté skvrnami. V okenních výklencích se odlupovala omítka. Závěsy však působily slušným dojmem, i ty už ale zažily lepší časy. Nábytek byla divoká směsice. V rozích se nacházely bedny a krabice, skříň tu nebyla. Pokrývka na posteli byla vybledlá.

Přítelkyně měla sice příjem, na lepší byt ale nestačil. Natož pak pro mě.

Hlodaly ve mně výčitky svědomí. Když jsem se uklidnila, lámala jsem si hlavu, co mám udělat.

Mohla bych se připojit k ženám na náměstí Alexanderplatz, které s cedulemi v rukách hledají práci. Pokusit se ucházet o zaměstnání na nějakém úřadě.

Věděla jsem ale, jaké jsou šance. Ne nadarmo vidí člověk u lidí hledajících práci stále stejný výraz obličeje.

Nic lepšího mě ale zkrátka nenapadlo.

„Jak to šlo?“ zeptala se Henny, aniž se ohlédla. Nanášela si na tváře světlerůžový pudr. Můj nos byl pořád ještě tak citlivý, že jsem okamžitě zaznamenala lojovitý pach.

„Špatně,“ odpověděla jsem a postavila tašku na podlahu. Byla jsem ráda, že si můžu svléknout kabát, protože byl ze včerejška ještě vlhký a páchl jako mokrý pes.

„Mluvila jsi s ním?“

Než jsem se vydala na cestu, zasvětila jsem ji do svého plánu.

„Ano.“

„No a? Pomůže ti?“

Vytáhla jsem z kapsy navštívenku, která mezitím taky navlhla, a podala ji Henny.

Uprostřed pohybu se zastavila. „Dal ti adresu lékaře? Nedůvěřuje tvé doktorce?“

„To je potratář,“ vysvětlila jsem. „Řekl, že když si dítě nechám vzít, můžu i nadále pracovat jako jeho asistentka. To ale nechci.“

Henny zavrtěla ohromeně hlavou. „Za to bys ho měla udat!“

„To nemůžu,“ pronesla jsem. „Zapře, že je otec. Však víš, jak to je.“ Vzdychla jsem. „Navíc si nemohu dovolit advokáta.“

„Co tvoji rodiče?“

„Ti právníka taky nezaplatí. Otec dal jasně najevo, jak se k té záležitosti staví.“

Henny poklesla ramena. Její pohled byl smutný.

Přitáhla jsem si židli a usedla na ni. „Ach Henny, proč jen jsem byla tak hloupá?“

Henny zavrtěla hlavou. „To není hloupost. My ženy věříme, že jsme silné a můžeme vzít svět do ruky samy. Pak přijde takový chlap, udělá na nás hezké oči a my nevidíme a neslyšíme. Do té doby, než se vítr otočí a my poznáme, jaký doopravdy je.“

V tom měla patrně pravdu. I když na vině nebyly Georgovy hezké oči. Přála jsem si, aby po mně toužil. Chtěla jsem být krásná, aspoň pro něho.

„Trochu si odpočiň.“ Henny mě pohladila po vlasech. „Musím do divadla. Až odejdu, budeš tu mít klid.“

Nevěděla jsem, jestli je mi klid vítaný, když se moje myšlenky pořád točí kolem mé velké chyby.

„Nevím, co mám dělat, Henny,“ vyhrkla jsem a chopila se jejích rukou. „Lámala jsem si hlavu, nic mě ale nenapadá. Zatím mi moje cesta připadala jasná. Teď nevím, kam se mám vrtnout. Prostě nevím.“

Henny mě políbila na spánek. „Najde se nová cesta. Musíš si ale odpočinout. A bez ohledu na to, jak temné jsou myšlenky, které tě přepadají, zůstaň silná. Moje babička vždycky říkala, že po dešti následuje sluneční svit. Stojíš teď v dešti, jsem si ale jistá, že jednou zase začne svítit slunce.“

Přitáhla jsem si ji do náruče a chvíli jsme se držely.

„Děkuju, že jsi,“ zašeptala jsem jí do vlasů.

„Zvládneme to, slyšíš?“ zapřísahala mě. „Přeptám se. Možná budu moct něco udělat. Do té doby můžeš zůstat u mě.“

5. kapitola

Odpoledne jsem zamířila s nepříjemným pocitem v žaludku k bytu svých rodičů. Naštěstí jsem si při odchodu vzala klíče.

U domovních dveří jsem ale zaváhala a podívala se nahoru. Štukové ozdoby pod okenními římsami byly zažloutlé stejně jako bílé okenní rámy. Dům byl dřív určitě natřený tmavohnědou barvou, ta už ale vybledla do odstínu růžového dřeva. V okenních tabulích se zrcadlily mraky, které spěchaly zakrýt slunce.

Jsou rodiče doma? Otec určitě ne, bude v tuto hodinu v obchodě. Ale matka… Nevěděla jsem, jak mám před ni předstoupit, když jsem se s ní včera ani nerozloučila.

Ozval se psí štěkot. Trhla jsem sebou a ustoupila stranou. To ňafání jsem dobře znala.

„Ach, slečna Krohnová! Už zpátky z univerzity?“ zeptala se paní Passgangová, jejíž muž provozoval o tři ulice dál řeznictví, a domohl se tak blahobytu. Jeho manželka chodila v tuto dobu vždycky venčit svého kokršpaněla.

„Ano,“ zalhala jsem. „Blíží se konec semestru, to se musíme hlavně učit.“ Paní Passgangová neměla ani ponětí, jak to na univerzitě chodí, ale pouhá skutečnost, že studuju, v ní vyvolávala rozčilení.