VANITAS

Šedá jako popel

Ursula Poznanski

VANITAS

ŠEDÁ JAKO POPEL

EUROMEDIA GROUP

Ursula Poznanski

VANITAS

Grau wie Asche

Copyright © 2020 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG,

München, Germany

www.ava-international.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by NETWORK, Werbeagentur, München

Jacket photo © plainpicture/Axel Kilian

Translation © 2022 by Blanka Pscheidtová

ISBN  978-80-242-7917-6

Prolog. Park.

Muž ležel na břiše v trávě a trhaně vdechoval chladný noční vzduch. Ústy, protože nos mu už první ranou zlomila nejvyšší ze tří postav. Slyšel to prasknutí a cítil krev, která mu stékala po rtech. Další rána pěstí ho složila na zem, brýle mu odlétly a svět ztratil obrysy.

Přepadení přišlo jako blesk z čistého nebe, sotva padesát metrů od jeho domovních dveří. Přes den byl tenhle park plný hrajících si dětí a procházejících se lidí, ale v noci to byla liduprázdná země nikoho.

Zatím nepadlo jediné slovo. S tichým zasténáním zvedl hlavu a uviděl pár ošoupaných černých holínek s tlustou podrážkou. „Prosím,“ zamumlal, „peněženku mám v pravé kapse saka. Mobil taky. Klidně si to vezměte.“

Kopanec do žeber přišel vzápětí, muž slyšel vlastní zaúpění a zkroutil se.

„Ty svoje sračky si můžeš nechat,“ pronesl hlas nad ním.

Nechtěli ho okrást, to bylo zlé. Přestože ho bolel každý nádech, trochu se nadzvedl. „Co tedy chcete?“

Dva z útočníků si vyměnili rychlý pohled.

Bez brýlí viděl svět jenom jako rozmazaný sled barevných skvrn, ale navzdory téhle skutečnosti a chabému osvětlení parku si byl jistý, že rozeznává dvě věci. Tři postavy, které se nad ním tyčily, měly zahalené tváře, možná to byly masky. A prostřední muž s hlubokým hlasem, který ho kopl, držel v ruce věc, která vypadala jako dlouhá železná tyč.

„Máš krásný život, viď?“ konstatoval právě. „Támhleten dům je tvůj?“

„Ano.“

„Nepochopitelné u člověka jako jsi ty. Ale my nejspíš víme, jak jsi k němu přišel.“ Dřepl si a přiblížil zahalenou tvář k obličeji své oběti.

Lyžařské masky, pomyslel si muž. A tmavé zrcadlové brýle. „Uzavřel jsi smlouvu s ďáblem a vyplatilo se ti to. Jenomže ti, kteří se spustí s ďáblem, nakonec skončí v pekle.“

„Ale já jsem ne…“

Útočník se jediným rychlým pohybem napřímil a vzduchem zasvištěla železná tyč. Zvuk, s nímž dopadla na mužova ramena, byl odporný a bolest přehlušila všechno, co zatím poznal. Zařval a v příštím okamžiku pocítil, jak ho někdo popadl za vlasy a strhl mu hlavu dozadu.

„Teď nám vyklopíš podrobnosti,“ řekl hluboký hlas. „A pak už to nebude dlouho bolet.“

„Já nevím, co…“

Příští rána ho zasáhla do boku, následující do zad. Znovu vykřikl a muž s lyžařskou maskou mu přitiskl tvář do trávy. Jeden ze dvou dalších, menší a štíhlejší, přistoupil blíž. „Zmlkni, ty sráči! Dobře víš, co od tebe chceme. Možná dokonce i kdo jsme. Nevzpomínáš si na starou Hilde?“

Zase mu zvedli hlavu za vlasy. Menší z mužů sundal brýle a masku.

Ne, neviděl nic povědomého. I když samozřejmě věděl, o čem jeho trýznitelé mluví. Ach bože, tolik doufal, že se to nikdy nestane. „Neznám vás,“ zasípal. „Nikdy jsem vás neviděl.“

Ruka povolila a jeho hlava klesla do trávy. „To je smutné, že?“ pronesl první. „Ale dalo se to čekat. A nehraje to vůbec žádnou roli. Teď si trochu popovídáme o pekle.“

První kapitola

Jakmile přesně v sedm hodin ráno vkročím na centrální hřbitov, uvědomím si, že něco není v pořádku. Dneska jedenáctou bránou. Zvykla jsem si nikdy nechodit dva dny za sebou stejnou cestou. Od chvíle, kdy nesprávní lidé vědí, že jsem ještě pořád naživu.

Normálně bývá v tuhle hodinu všude klid, je slyšet nanejvýš bagry, které hloubí první hroby, ale dneska kolem mě chvátá k východu jeden ze hřbitovních dělníků v pracovním overalu. Má strnulý výraz ve tváři a neuzná mě za hodnou jediného pohledu.

Znepokojeně se rozhlížím, ale starý židovský hřbitov, kolem kterého procházím, je opuštěný. Tady různí idioti opakovaně čmárají na náhrobky hákové kříže, ale o to dnes zřejmě nejde. Někde nedaleko slyším policejní sirény.

Zrychlím krok a pomalu se mi daří identifikovat místo události. Ve skupině 16D se vytvořil asi desetičlenný shluk lidí, výhradně zdejších pracovníků, kteří sem mají přístup už před otevřením bran. Rozeznávám Alberta a Milana – dva z hrobníků – a jednu zahradnici, ostatní jsou nejspíš sezonní výpomoci. Tři nebo čtyři mají v rukou mobily a fotografují. Další hrobník vrtí hlavou a odvrací se. Najednou se mi hůř dýchá. Vypadá to, jako by se stalo něco opravdu neobvyklého, a mě automaticky napadá, že by to mohlo nějak souviset se mnou.

Už jsem skoro na místě. Příčina sběhu lidí se zjevně nachází v řadě sedm a týká se jednoho z tamních hrobů. Vidím náhrobní kámen jen zezadu, ale něco na něm leží.

Bez jakékoliv zvědavosti, zato s temným tušením mířím ke hrobu. „Co se stalo?“ ptám se chraptivě, ale lidé místo odpovědi ustupují stranou, abych líp viděla.

Scéna je děsivá, je v ní něco neskutečného. Ale naprosto jistě jsem tady jediná, kdo při pohledu na hrob necítí zděšení, nýbrž úlevu. To, co se tady odehrálo, se mnou nemá nic společného.

Někdo otevřel hrob, a nejen hrob. Taky rakev je rozbitá, ztrouchnivělé kusy dřeva jsou vyhozené ven a mrtvý…

Na náhrobku leží jeho hlava. Na holé lebce je ještě přilepených pár vlasů. Nedokážu hned rozeznat, co to má v zažloutlých zubech, ale na druhý pohled je jasné, že jde o uříznutou slepičí hlavu. Tělo zvířete je pohozené v jámě, na zbytcích mrtvoly, mezi útržky látky a zbylými troskami rakve.

Popojdu kus stranou, postavím se vedle hromady vykopané země, z níž svítí kost. Na náhrobku jsou tři jména: Karl, Theresa a  Roland Klessmanovi. Nápisy jsou obtížně čitelné, ale ne proto, že by vybledly. Někdo pomaloval světlešedý mramor náhrobku červenou a černou barvou. Pentagram, pod ním omega, dvakrát číslo 666 a symbol, jehož význam neznám. Ležatá osmička a kříž. To rozmačkané a přilepené vedle jsou zřejmě orgány mrtvé slepice.

Policejní sirény zakvílí v bezprostřední blízkosti a v příštím okamžiku zmlknou. To je pokyn pro mě, abych zmizela. Nechci, aby se mě někdo vyptával, nechci se objevit v žádném protokolu, zabarikáduju se v květinářství.

Se sklopenou hlavou odcházím. Přestože nabízející se podívaná je opravdu hrůzná, mohlo to dopadnout mnohem hůř. Exhumovaný mrtvý nemá nic společného se mnou ani s mou minulostí. A jestli tohle zhanobení hrobu znamená nějakou hrozbu, není namířená proti mně. Pravděpodobně se tu jen pár mimořádně pitomých puberťáků pokusilo o nějaký pseudosatanistický rituál. Zajímalo by mě, na kterém místě přelezli hřbitovní zeď, protože bez žebříku to nejde.

Obraz lebky se slepičí hlavou v zubech mě cestou přes hřbitov neopouští. Podle logické úvahy musí patřit Rolandu Klessmannovi, 1937–2004. Ze tří osob v hrobě byl nejmladší a ležel tedy nejvýš. Další dva už jsou mrtví přes čtyřicet let, takže z nich nejspíš nic nezbylo.

Odmykám květinářství a okamžitě za sebou zamknu. Otvíráme teprve v osm hodin, a než se objeví Eileen, Matti a možná i Paula, ráda bych si v klidu vypila kávu.

Kávovar v zadní místnosti se probouzí k životu s prskáním a syčením. Kalnými okenními tabulkami vidím, jak před hlavním vchodem zaparkovalo auto, z něhož vystupují tři muži. Vsadila bych se, že jsou to policisté. Žádný z nich není v uniformě, ale způsob, jak se rozhlížejí, a cílevědomost jejich pohybů mě nenechávají na pochybách.

Jako další dorazí novináři.

Tohle pomyšlení okamžitě zažene jakýkoliv náznak mého uklidnění. S kávou a knihou objednávek se uchýlím do nejtemnějšího kouta dílny a prohlížím dnešní zakázky. Náhrobní květinové aranžmá, věnce, velké srdce z rudých růží. Toho se ujme Eileen. Už dva týdny se schází s po celém těle tetovaným strojním zámečníkem a je skoro k nevydržení, jak je zamilovaná.

Káva je horká a hořká. Zajímalo by mě, jak dlouho těm vetřelcům trvalo, než narazili na ztrouchnivělou rakev a její obsah. Museli pracovat s rýči, takže nejspíš několik hodin. Je červen, půda je měkká, ale přesto, vykopat takovou díru vyžaduje sílu a výdrž, takže…

Dveře obchodu se otvírají a společně vcházejí Matti a Eileen. Působí vesele. „Caro, ty jsi tady zase tak brzy? Pustila jsi kávovar?“

Přikývnu směrem k přístroji. „A doplnila vodu.“

Eileen si bere šálek z police. „Nevíš, co se děje venku? Parkujou tam dvě televizní auta. Dneska se tady má zase něco natáčet?“

Její otázka je namístě, protože centrální hřbitov je oblíbená filmařská lokace. „Ne. Minulou noc někdo otevřel hrob a počmáral náhrobek. Náhodou jsem šla kolem, skupina 16D. Vypadá to na nějaký satanistický rituál – pentagramy, mrtvá slepice a pohozené části mrtvoly.

Eileen třeští oči. „To je hnus.“ Načechrá si husté černé vlasy a sundá z ramene batoh. „Myslíš fakt, že to byli vyznavači ďábla?“

„Vypadá to tak.“ Pokouším se vložit do hlasu trochu víc zděšení. Ve skutečnosti mi inscenace na hrobě rodiny Klessmannových připadá jenom nevkusná. Oběť akce už byla mrtvá, nemohli ji mučit ani podruhé zabít. A pentagram není nic víc než pár čar tvořících hvězdu. Je mi ale jasné, že můj nevzrušivý přístup k události není úplně normální.

Matti reaguje pouze zachmuřeným potřesením hlavou. „Idioti,“ zamumlá. „Vandalové. Moc rád bych si takovýho pitomce podal…“ Několikrát zacvaká nůžkami na růže. Ten zvuk mnou otřese víc než pohled na lebku na náhrobku. Nezapomněla jsem, že takovými nůžkami je možné odstřihnout prsty.

Lepší bude, když se začnu věnovat prvnímu věnci dnešního dne. Bílé lilie a růžové karafiáty na smrkových větvích a palmových listech. Zpočátku jde vždycky o stínání hlaviček květin a preparování zbytků stonků drátem, aby se později daly zastrkat do hrubého základu věnce.

Tahle část práce mě pokaždé naplňuje směsí nudy a tiché lítosti, ovládám příslušné hmaty i ve spánku, myšlenky unikají. Usekané květy, usekané slepičí hlavy. Lebka umělecky naaranžovaná na náhrobku.

Je náhoda, že to byl právě tenhle hrob? Nevyznám se v satanismu a jeho rituálech, ale domnívám se, že tu hrají velkou roli čísla a symboly. Možná záleží na čísle hrobu nebo datu úmrtí.

Možná jde i o to, že Klessmannovi jsou pochovaní v části hřbitova, odkud zvuky případné činnosti neproniknou moc daleko.

Teoreticky může existovat tisíc důvodů, proč si Satanovi učedníci popravující slepice vybrali právě tenhle hrob, ale to není můj problém. Sahám po další lilii. Měla bych se prostě jen radovat, že na tom hrobě nenašli moji hlavu.

S jednotvárnou přípravnou prací jsem hotová, teď se bude aranžovat. Sáhnu po základu věnce ze slámy a zeleného rouna a postupuju proti směru hodinových ručiček. Je pěkné hrát si s barvami, sledovat vznikající vzor…

„Může se někdo ujmout pokladny?“ přeruší Matti moje soustředění. „Já bych… no, musím prostě na chvíli ven. Caro? Eileen?“

Vyměníme si němý pohled. „Tak dobře.“ Eileen si s povzdechem utře ruce do zástěry a s lítostí se zadívá na právě začaté srdce z růží. „Ale pospěš si, ty kytky musí co nejdřív do chladírny.“

Matti bez dalšího slova vyběhne z obchodu. Nedokážu skrýt úšklebek, protože ho znám. Musí se aspoň letmo podívat na zhanobený hrob, aby se později mohl zapojit do debaty. Možná jsem pro něj měla udělat fotku, protože teď už mu v tom určitě zabrání policie.

Když mám věnec hotový, mávnu na Eileen, aby se vrátila do dílny. „Postarám se o zákazníky a ty o své srdce, ano?“

Usměje se na mě. „Velmi dvojsmyslné, Caro.“ Okamžitě se pustí do práce, zpívá si při tom něco nedefinovatelného, kde se opakuje slovo crown.

Vážu starší dámě do kytice žluté růže, prodám vousatému muži dvě biedermeierovské kytice a přijmu telefonickou objednávku na smuteční aranžmá, ale sleduju přitom parkoviště a ulici před obchodem. Opravdu tam stojí dva televizní vysílací vozy a policejní auto, ze kterého předtím vystoupili ti tři muži.

Přeju si, aby co nejdřív zmizeli. Pravděpodobně je to nesmysl, ale dokud centrální hřbitov přitahuje pozornost veřejnosti, mám pocit, že jsem viditelnější. Pro nesprávné lidi.

Okamžitě tu myšlenku potlačím, ale vím, že nejpozději večer se vrátí jako bumerang. Vždycky, když sedím sama doma, stahují se kolem mě přízraky. Živé i mrtvé.

Už pět neděl jsem zpátky ve Vídni a zatím je kolem podezřelé ticho. Je to ticho před bouří, cokoliv jiného by bylo nelogické.

Z důvodů, jimž nerozumím, se mnou Robert přerušil kontakt. Kytice afrikánů, kterou mi poslal, byla poslední známkou života. Svázala jsem je kouskem šňůry a pověsila v kuchyni, aby uschly. Visí tam pořád jako každodenní výstraha. Pohřební květiny. Poslala jsem Robertovi deset e-mailů plus tři navlas stejné kytice, abych získala vysvětlení jeho poselství. Bez úspěchu. Možná je sám mrtvý.

Ten čas jsem ale využila. S vědomím, že Karpinovci se tady můžou vynořit kdykoliv, jsem udělala přípravu. Nahradila jsem pušku Barrett, kterou jsem musela nechat v Mnichově. Relativně drahý nákup prostřednictvím darknetu mi vynesl Cadex Kraken, kanadskou odstřelovací pušku v blátivě hnědé barvě.

Navíc jsem si dopřála pistoli Walther P99, se kterou bych měla cvičit, jenom nevím, kde bych se mohla něčemu takovému věnovat. Momentálně ji vnímám spíš jako talisman, jako amulet, který by měl udržet všechny zločince v patřičné vzdálenosti.

Kromě toho už dva týdny vlastním auto. Únikový vůz pro případ nutnosti. Je sice staré a černý lak se z něj tu a tam loupe, ale funguje. Navíc je to jedno z těch nádherně nenápadných japonských autíček, která nikomu nestojí za druhý pohled.

Tenhle nakupovací záchvat jiného druhu mě přenesl přes poslední týdny a utvrdil v iluzi, že nemusím být bezmocně vystavená svému osudu. Když se mě o něco později chystala zavalit vlna paniky vysoká jako tsunami, stalo se auto mým nejlepším přítelem. Díky výjezdům za město jsem objevila něco, co pro mě má nedocenitelnou hodnotu a nemusím to ani kupovat.

Právě chystám pro pána v klobouku dvě jarní kytice, když se vrátí Matti. Je na něm vidět, že jeho výlet nedopadl moc úspěšně. „Postavili tam zábrany, vlastně skoro stan,“ zavrčí hned po odchodu zákazníka. „Milan říkal, že to byl rituál voodoo.“

„To si nemyslím.“ Vložím dvě bankovky do pokladny. „Spíš nějaký způsob vzývání Satana. Ať ti Albert ukáže fotky, má jich spoustu.“

Matti zjevně vnitřně zápasí se zvědavostí a svou zvláštní ctižádostí být tím prvním, kdo se dělí s ostatními o novinky. „To je jedno,“ prohlásí po chvíli a vrátí se k práci.

Kolem jedné zmizí televizní auta, kolem třetí policejní vůz. Počkám do půl šesté a pak taky vyrazím.

Tentokrát je to ryzí zvědavost, která mě vede k jedenácté bráně. Samozřejmě ne přímo. Jdu širokým obloukem, než zahlédnu z větší vzdálenosti místo s otevřeným hrobem.

Skupina 16D je opuštěná, všechny snímky jsou vyfocené, vyšetřovací postupy ukončené. Takže se můžu znovu podívat na náhrobní kámen a vyfotit si neznámý symbol. Ráda bych věděla, co znamená.

Jámu zasypali a lebku si vzali s sebou k zajištění stop nebo ji uložili zpátky do hrobu. Vedle jeho okraje leží cár červenobílé bezpečnostní pásky. Obrazce jsou na svém místě, ty bude třeba odstranit speciálním čisticím prostředkem. Pentagram, tři šestky. A to znamení, které jsem ještě nikdy neviděla. Připomíná symbol nekonečna, do něhož je zasunutý kříž – nebo meč?

Otevřu si v mobilu fotografickou aplikaci. Nastavím ostrost, kliknu. V tom okamžiku ke mně někdo přistoupí, tak náhle, jako by spadl z nebe.

Instinktivně uskočím, jen s jistým úsilím potlačím výkřik a telefon mi málem vyklouzne z ruky.

„Ach promiňte,“ říká muž a zadržuje smích. „No, takhle já běžně působím na ženy.“

Třesou se mi ruce, a přestože si je pevně držím, on si toho všimne a zvážní. „To jsem nechtěl. Omlouvám se. Vy jste mě opravdu neslyšela přicházet? To jsem neměl v úmyslu, nechtěl jsem vás polekat.“

Mlčky přikývnu, užaslá, že se mi něco takového může stát. Normálně jsem přece tak opatrná, neustále připravená, že na mě může někdo číhat. Ale před chvílí mi stačilo jenom letmé ohlédnutí a potom jsem se naprosto soustředila na náhrobek. To bych měla brát jako ponaučení.

Když moje leknutí odezní, uvědomím si, že jsem toho provinile se tvářícího muže dnes už viděla. Patří ke trojici, která vystoupila z auta před naším květinářstvím. Policisté, pokud mě moje instinkty úplně neopustily. Je to ten nejmenší z nich, má na sobě obnošenou hnědou koženou bundu, džíny a sluneční brýle posunuté na holou lebku. „Víte, co se tady stalo?“ ptá se mě.

Pokrčím rameny. „Úplně přesně ne.“

Jeho pohled putuje od mých očí k botám a zpátky, pak vytáhne průkaz. Policie, bingo, takže jsem uhodla.

„Jmenuju se Oliver Tassani. Vyšetřovací služba.“

„Jak prosím?“

Vzdychne. „V televizních kriminálkách se tomu říká oddělení vražd.“

„Vražd…“ Spolknu svůj komentář. Mrtvý z hrobu byl sice do jisté míry zkrácený o hlavu, ale dost dlouho po smrti, jak bylo jasně vidět. Proč se o to zajímá oddělení vražd? Nasadím naivní výraz. „Někoho tu zavraždili?“

Tassani neodpoví, zamyšleně se dívá na náhrobek. „Vy tady přece nejste náhodou, že?“ prohodí po několika vteřinách. „Slyšela jste, co se zde stalo.“

Dokonce viděla, dřív než on. Ale to nemusí vědět. „To je pravda,“ potvrdím.

„Pracujete tady?“

„Poblíž. A jestli vám připadá zavrženíhodné, že jsem si ten hrob vyfotila, souhlasím. Ale já tu fotku nedám na Instagram, chtěla jsem si jenom vygooglovat tohle znamení.“ Ukazuju na ležatou osmičku s křížem.

Tassani ke mně pomalu otočí hlavu. Jeho pohled je zkoumavý, oči má ve stejné výšce jako já. Na muže opravdu není moc vysoký. „Tohle znamení, hm?“ Sáhne do náprsní kapsy a vytáhne vizitku. „Jestli budete při svém pátrání úspěšnější než já, zavolejte mi, prosím.“

Doma se opravdu pustím do pátrání. Googluju si pana policistu a nález je bohatší, než jsem očekávala. Tři rozhovory k uzavřeným případům, jeden o personálním nedostatku u vídeňské policie. A nakonec článek starý pouhých dvanáct dní. Tassani je tu zmíněný jako vyšetřovatel v případu vraždy, o které nám Matti předčítal z novin, a kromě toho se objevovala několik dnů v televizních zprávách. Sedmašedesátiletý muž byl nalezen v parku vzdáleném jen několik metrů od svého domova. Jistý Gunther S. Ubitý, jak referovala média příští den. Zatím beze stop k pachateli.

Tímhle případem se tedy Tassani momentálně zabývá. Proč ho ale zajímá pár roztroušených kostí na centrálním hřbitově?

Při dalším googlování se dostanu nejméně ke třiceti odkazům na vraždu v parku. Tassani je jmenovitě zmíněný pouze v jednom z nich. Naleju si sklenku červeného vína, usadím se na gauči a prohlížím si vizitku, kterou mi dal.

Jestli rozluštím ten symbol, mám mu zavolat. Bylo by zajímavé vědět, proč je to pro něj důležité. Napadá mě logický důvod, že u mrtvoly Gunthera S. se našel stejný symbol.

Ve zprávách se o zhanobení hrobu zmiňují jen stručně. Televizní týmy natočily obrázky co možná nejbizarnějších pomníků, žádný samotného zhanobeného hrobu, a už vůbec ne lebky s hlavou slepice v zubech. Nápisy na náhrobku nesvědčí o politických motivech pachatelů, zní komentář. Což v podstatě znamená, že tam nebyly hákové kříže.

Otevřu si snímek v mobilu a dvěma prsty ho zvětším. Kříž, nebo meč? Je umístěný ve středu levé smyčky ležaté osmičky. Byla asymetrie záměrem, nebo měl malíř jenom naspěch?

S mobilem a vínem znovu sedám k počítači. Zadávám znamení nekonečna nejdřív v kombinaci se slovem kříž, pak se slovem meč. První pokus mi nabízí hlavně obrázky přívěsků a jiných šperků, v nichž ležatá osmička nahrazuje příčný trámec kříže. Druhý kromě několika návrhů na tetování vyšumí do prázdna. Ještě několikrát změním zadání v prohlížeči, ale teprve když použiju slovo ďábel, objeví se něco, co se přinejmenším podobá kresbě na náhrobku.

Symbol se jmenuje Leviathanův kříž, říká se mu taky satanský kříž a je alchymistickým znamením pro síru. Což by se dokonale hodilo k pentagramu a slepičí hlavě. Tenhle kříž má ale dvě břevna a jeho střední příčka je zasazená přesně ve středu ležaté osmičky.

Znovu se pohroužím do snímku náhrobku. Pěticípá hvězda, omega a šestky jsou namalované velmi pečlivě, čtvrtý symbol vlastně taky. Že by byl pachatel překvapen při malování a musel nechat dílo nedokončené? Nebo tu pracovali dva umělci, jeden nadaný a druhý méně? Zajímalo by mě, jestli už Tassani vypátral něco víc.

Ve sklenici je ještě doušek vína. Zamyšleně se dívám na okno prohlížeče a zápasím s náhlou potřebou googlovat jména ze své minulosti – například vlastní. To by mě ale čekala bezesná noc. Vždyť vím, proč se internetu radši vyhýbám.

Moje prsty chvíli ustrnou nad klávesnicí, pak zadám do okénka textu Robert Lesch. Třeba najdu někde na síti důvod, proč se mi po událostech v Mnichově neozval – když pominu ten pochmurný květinový pozdrav, který na mě čekal po návratu.

Hledání nevynese žádnou aktuální zprávu. Jenom staré věci, mezi nimi krátké hlášení z doby asi před rokem, jež způsobí okamžitý pokles mojí nálady. Je zmíněný v souvislosti s nálezem mrtvoly, k níž nemůže poskytnout žádný komentář.

Ta strohá slova jsou přímo výsměchem tomu, co se tenkrát stalo. Rychlým klikem myši zavřu prohlížeč. Věděla jsem, že je chyba vrtat se v minulosti. Ať jde Robert – haha – k čertu! Žádné zprávy dobré zprávy, tak se to přece říká.

Vlastně bych mu moc ráda pověděla, co si myslím o tom, že mě držel jako návnadu Karpinovcům pod nosem. A taky by mě zajímalo, jestli Paša ještě sedí za mřížemi.

Zavolat mu nepřipadá v úvahu. Po událostech v Mnichově jsem si zase obstarala použitý mobil a s falšovaným průkazem předplacenou kartu. Robert číslo nezná, ale ví, že mě může dostihnout jiným způsobem.

Bude to dlouhá noc. Ležím v posteli a každých pár minut mě napadá nový důvod, proč se Robert nehlásí. Favoritem je úvaha, že naznačil stopu do Vídně, Karpinovci se tu brzy vynoří a on v žádném případě nechce, aby navázání kontaktu ohrozilo akci. Dobře ví, že při sebemenším podezření v panice zdrhnu.

Tisknu obličej do polštáře a vyvolávám v paměti moment, k němuž bych ráda vrátila čas. Ten letní večer, kdy jsem byla zatčena a Robert poprvé seděl proti mně.

Udělala jste tyhle? Držel mi před nosem dva rodné listy.

Samozřejmě že ne, jak jste na to přišel?

A potom vyšlo najevo, že jsem padla do pasti. Že už mě měl dlouho v hledáčku a jeden z mých posledních zákazníků pracoval pro policii.

Půjdete do vězení, zlatíčko, prohlásil tenkrát. Přestože vašeho talentu je opravdu škoda. Ale byla by tu alternativa…

Měla jsem se rozhodnout pro proces a trest, myslím si ne poprvé, když tu ležím v posteli a zase počítám údery svého srdce. Obojí by teď pravděpodobně bylo za mnou. Měla jsem ten večer zavrtět hlavou a nechat se zavřít. Místo toho jsem přistoupila na obchod, který mi jistým způsobem vynesl doživotí. Nebo možná dokonce jakýsi druh trestu smrti.

V půl druhé se zvednu z postele a otevřu počítač na stránce svého obvyklého květinového zasílatelství. Kosatec znamená „čekám zprávu“, orlíček „ty zbabělče“. A k opepření celku přidám petunie. Ty mluví o „překvapení“ a budou pro Roberta tvrdý oříšek. Kdo má překvapení pro koho? Pak zprávu ještě ozdobím třeslicí – která nepříliš originálně signalizuje „neklid“ – a kytice je hotová. Příjemcem je Spolkový kriminální úřad ve Wiesbadenu. Potom si znovu vlezu do postele.

Příští den krátce po desáté vkročí do květinářství Tassani. Právě zalévám květiny v hrncích a nemám šanci se někde schovat, protože mě vidí už ode dveří.

„Dobré ráno!“ Matti se usmívá a rozpřahuje paže. „Čím vám mohu posloužit?“

„Jste moc laskavý, ale já tu nejsem kvůli květinám,“ odpoví Tassani. „Chtěl jsem si jenom chvíli promluvit s vaší kolegyní. Paní Bauerová?“

Odložím kropáč. Já se mu včera představila? Naprosto určitě vím, že jsem mu neřekla, kde pracuju. „Ano?“

„Je možné, abychom na pár minut vyšli ven?“

Je mi jasné, že Matti puká zvědavostí, ale povzbudivě na mě kývne. „Jen jdi.“

Následuju tedy Tassaniho ze dveří. Možná přišel na to, co znamená ten třetí symbol, chce mi to říct, a proto zkoumal, s kým se včera bavil. To zní velmi pravděpodobně.

„Vy jste byla včera už hodně brzy ráno u toho hrobu.“ Vytáhne zip své kožené bundy o něco výš. „Ještě předtím, než jsme přijeli.“

„Ano.“ Musím se jen trochu narovnat v kříži a jsem vyšší než on. „Je to zakázané?“

„Samozřejmě že ne. Já vás tam ale neviděl, na rozdíl od asi dvaceti dalších, kteří se nemohli vynadívat.“

Pokrčím rameny. „Nejsem prostě tak posedlá po rozpadlých mrtvolách. A pořád ještě nechápu, co ode mě chcete.“

„Ale nic zvláštního. Jenom mě docela udivilo, že odejdete těsně předtím, než dorazí policie, ale večer se vrátíte a fotíte si místo činu. Skoro jako byste se s námi nechtěla setkat. Jako byste s tím měla něco společného.“ Široce se na mě usměje. „A máte?“

Vzdorovitě se ušklíbnu. „Vám je jasné, že odpověď bude Ne, viďte? Teď musíte ještě zjistit, jestli to odpovídá pravdě.“ Zbláznila jsem se? Co to dělám? Veselá slovní potyčka s policií? Přestanu se usmívat. „Vy se mě neptáte vážně, že?“

Vypadá, jako by si odpověď důkladně promýšlel. „Abych byl upřímný, nevím. Ale je na vás něco zvláštního. Nejdřív jsem vás měl za novinářku nebo někoho z blízkých kanceláří. Vlastně mě udivilo, když mi jeden hrobník řekl, že pracujete v květinářství.“

Mlčím, tak pokračuje: „Když se včera naše cesty rozdělily, slezl ze svého bagru a díval se za vámi. Tak jsem se zeptal, jestli vás zná.“

To byl nejspíš Mirko. Milý chlapík na zoufalé cestě hledání ženy svého života. Vzdychla jsem. „Vy netušíte, jak dobře se sem hodím. A teď bych měla jít pracovat.“

Vidím, jak Matti za sklem zalévá kytky a opakovaně se k nám dívá.

„Nebudu vás zdržovat.“ Tassani se podívá na hodinky. „Našla jste něco k tomu znamení?“

„Podobá se Leviathanovu kříži, ale toho jste si už jistě všiml.“ Založím si ruce na hrudi a pozoruju ho od hlavy k patě. „Máte italské kořeny?“

„Dědeček pocházel z Caserty. Byl brigadýr u karabiniérů. Vzhledem k blízkosti Neapole to bylo dost riskantní profesní rozhodnutí.“

Tenhle rozhovor se nebezpečně blíží k mafii, což je to poslední, o čem bych se chtěla bavit. „Takže jste na tom o hodně líp.“

Pohlédne k nebi, na němž se slunce schovalo za mraky. „Vídeň je klidnější. Ale také chladnější. A to znamení není Leviathanův kříž.“ Řadí fakta věcně za sebou, skoro očekávám čtvrté konstatování nezměněným tónem: A vy nejste Carolin Bauerová. Ale jenom mi podá ruku.

Uchopím ji. „Na shledanou,“ říkám. „Hodně štěstí při vyšetřování.“

Jeho úsměv je pokřivený. „Grazie. Ciao.“

„Co říkal? Co od tebe chce?“ Když vejdu dovnitř, Matti má náruč plnou tulipánů.

„Nic zvláštního. Šlo jen o ty symboly na náhrobku.“ Měla jsem Tassanimu taky položit pár otázek. O vraždě v parku, a jestli ten symbol znamená nějaké spojení. Jenomže by nejspíš odpověděl, že mi do toho nic není. Což je samozřejmě pravda, a pak by mu došlo, že dělám chytrou, a právem by se ptal, proč asi.

Moje zvědavost je v podstatě taky jen nezdravý reflex. Čím míň budu mít s tímhle vším společného, tím líp.

Druhá kapitola

Po práci jedu tramvají domů, ale představa večera o samotě u televize mi sešněruje hrdlo ještě dřív, než vkročím do bytu. Zkontroluju tedy rychle e-maily – žádná zpráva od Roberta, ale potvrzení od zasílatelství květin, že kytice byla doručena příjemci. Aspoň něco. Vypnu počítač, popadnu z háčku klíče od auta a už jsem venku.

Malá mazda momentálně nahrazuje terapeuta. Zprostředkovává mi pocit, že mám něco pod kontrolou, a to mě uklidňuje víc, než jsem si kdy uměla představit. Když se v ní projíždím, připadám si anonymní, jsem prostě jen jedním z tisíců účastníků dopravy. Přesto často visím pohledem na zpětném zrcátku, především v prvních pěti minutách jízdy. Musím se ujišťovat, že mě nikdo nesleduje.

Jistotu mám nejpozději ve chvíli, kdy vyjedu na silnici za městem. Ve slabém provozu by každé sledující auto bylo nápadné.

Můj cíl leží asi dvacet kilometrů východně od hranic města Vídně, objevila jsem ho během jednoho z prvních výletů, kdy jsem se co nejdřív potřebovala dostat do lesa a projít se v něm.

Vedlejší silnice, z níž odbočuje ještě užší silnička a pak už jen drkotavá polní cesta. Na jednom místě je nutné vjet do louky, aby člověk nezapadl předním kolem do hluboké díry. Ale na konci, už skoro ve stínu lesa, na louce s vysokou trávou stojí můj objev.

Je to přikrčený přízemní domek, kdysi nejspíš malé hospodářství. Teď je to objekt ke stržení, o který zjevně nikdo nestojí. Cedule s nápisem Na prodej za rozbitou okenní tabulkou je vybledlá. O venkovní zeď je opřené zrezivělé nářadí, v kůlně leží staré pneumatiky od traktoru. Střecha je na dvou místech propadlá. Poprvé jsem musela cestou ke vchodu prolézat houští a vytrhávat šlahouny, než jsem stála před starými dveřmi s oprýskaným zeleným nátěrem.

Tady stojím i teď. Vůz parkuje za skupinou mladých smrků, silnice není v dohledu. Otvírám dveře a vkročím rovnou do obytné kuchyně. Vidím zděnou pec se začernalou plochou na vaření a zelenkavě potažené židle kolem stolu s umakartovou deskou. Ty jsem tam postavila sama, protože předtím byly rozházené v místnosti, stejně jako pár křehkých cihel a stará roura od kamen.

Pokaždé, když sem přijedu, udělám to místo o něco obyvatelnější. Samozřejmě si uvědomuju, že se zdivo může kdykoliv zřítit, ale věřím, že to neudělá. Objevila jsem je a probouzím k životu. Jsme spojenci.

Vedle obytné kuchyně je ložnice s rozvrzanou dřevěnou postelí a děravými matracemi, v nichž bude nejspíš docela živo.

Dům kupodivu disponuje dvěma záchody. Jeden se nachází přímo v černobíle vykachlíkované koupelně, druhý ve sklepě. Jeho větší část je vyzděná, zbytek tvoří jen prázdný podzemní prostor. Zřejmě to bývala kombinace vinného sklípku a dílny. V každém případě tady našla místo i zrezivělá lednice, která navzdory očekávání funguje, stejně jako splachovací klozet. O jednu stěnu je opřený starý zvětralý mlýnský kámen. Musí vážit aspoň dvě tuny a neumím si představit, jak ho sem někdo dopravil. Možná tady stával mlýn.

Kdyby skutečně došlo k tomu, že Karpinovci zachytí moji stopu, uteču sem. Je to území nikoho, tady mě nikdo nenajde. Jenom si musím dát pozor, aby si někdo nevšiml malé černé mazdy, která odbočuje na lesní cestu.

Jako pokaždé jsem si i dnes přivezla zásoby pro případ krize. Několik konzerv ravioli, které se dají jíst i studené. Šest litrů vody, přestože z vodovodu i na záchodech pořád ještě teče, a kupodivu jsou funkční i elektrické zásuvky. Láhev červeného vína, kterou stavím ke dvěma ostatním. Dvě konzervy s čočkou, dvě s fazolemi, dvě s kyselým zelím. Příště vezmu knäckebrot, ten by neměl zplesnivět, i když v tomhle sklepě opravdu není sucho.

Osahám vlhkou stěnu a opřu se o ni čelem. Po dobu pěti nádechů a výdechů mám pocit bezpečí. Šest. Sedm.

Čisticí prostředky by se taky hodily. Toalety nejsou odporně zaneřáděné, ale dlouholeté nánosy prachu a vlhkost na nich zanechaly tmavý povlak. Dělám si v duchu poznámky, přidávám přikrývku a polštář ve vakuovém obalu. Kromě toho karimatku, protože přivézt sem matraci by asi bylo obtížné.

Pak se posadím na zem a užívám si své zmizení. Se zavřenýma očima se opřu o starou ledničku a v uších nechávám šumět ticho. Čas se zastavil.

Bohužel to není pravda, musím zase pryč, než se setmí natolik, abych musela v autě svítit. To by mohlo být nebezpečné. Kdyby si někdo náhodou všiml světel, která se blíží k silnici z neznáma, třeba by ho napadlo se tam podívat.

S lítostí stoupám nahoru po schodech, ještě upravím židle kolem stolu a vyjdu ven. Zamykám zelené dveře a jdu k autu.

Cestou zpátky do Vídně doplňuju mentální seznam. Toaletní papír. A baterka.

Když dorazím domů, najdu na dveřích bytu nalepený lístek.

Udělal jsem kiš. Jestli chceš porci, kdykoliv se zastav. Norbert

Můj laskavý soused z dolního bytu. Je jediný v domě, s kým udržuju kontakt, a o ten bych měla pečovat. Za několik minut stojím v jeho střídmě zařízeném obýváku. Nevypadá, že by patřil člověku těsně před sedmdesátkou, žádné ozdobné zbytečnosti, které by připomínaly minulost, nýbrž moderní tisky na stěnách. A dvě vysoké knihovny.

Norbert mi naservíruje kiš a bílé víno, zeptá se, jaký jsem měla den, vykládá, co právě čte. Někdy mi připadá, že by ve mně rád viděl dceru, kterou nikdy neměl. Že zkouší, jaké by to asi bylo mít děti, i když už dospělé.

Je příjemný společník, protože se skoro na nic neptá, vyhovuje mu, že může mluvit. Mně stačí jen přikyvovat a tu a tam vydat souhlasný zvuk.

Právě si plně vychutnávám kiš, když najednou změní téma: „Zaslechl jsem, že na centrálním hřbitově někdo zhanobil hroby, víš o tom něco?“

Žvýkám, polykám a vzdychnu. „Moc ne. A šlo jenom o jeden hrob. Určitě to má na svědomí partička nějakých znuděných výrostků.“

Norbertův pohled je stále vyčkávavý, tak pokračuju. „Vykopali rakev a vytáhli pár kostí. Kromě toho počmárali náhrobek. Prostě idioti. Policie to vyšetřuje.“ Bezděčně si vzpomenu na Tassaniho a jeho ležérní humor. A bohužel taky bystrou pozorovací schopnost. Je na vás něco zvláštního.

Potlačím vzpomínku na náš rozhovor a dopřeju si další sousto. Lebky a pentagramy jsou můj problém stejně málo jako kriminální úředníci s italskými předky a tmavohnědýma očima. Moje ohnisko leží dál na východě. U Rusů s býčími šíjemi, vodově modrýma očima a rukama jako lopaty bagru.

Příští den právě vážu čtyři kytice růží s nevěstiným závojem, které budou při pohřbu hozeny do hrobu, když se otevřou dveře. Mladý muž, který vejde, má na sobě vestu dovážkové služby. Rozhlédne se a začne se smát. „Tady má někdo opravdu smysl pro humor.“ Jeho pohled utkví na mně. „Carolin Bauerová?“

„Ano.“

„Něco pro vás mám.“

Koutkem oka už jsem to zahlédla a musím mu dát za pravdu. Je nanejvýš podivné poslat kytici do květinářství.

„Obávám se, že váš ctitel to moc nepromyslel,“ říká poslíček, zatímco potvrzuju přijetí. „Přesto všechno nejlepší, pokud máte narozeniny.“

„Nemám.“ Vtisknu mu do ruky euro spropitného a vybalím květiny z papíru. Hyacinty a bledule doplněné blatouchy – opticky zvláštní kombinace, která ale obsahově dává smysl. Hyacinty symbolizují „odmítnutí“, bledule „netrpělivost“ a blatouchy „brzké navázání kontaktu“. Tlumočím si to tak, že Robert nemá pochopení pro můj nátlak a brzy se ozve.

„Co je to?“ Matti vyjde z dílny a upře skeptický pohled na kytici. „Tahle není naše, že ne?“

„Ne. Neboj se.“ Nejradši bych květiny zahodila, ale nezaslouží si to. Dám je další zákaznici jako přídavek s pocitem, že jsem ji potěšila.

Tassani se celý den neukáže, což beru na vědomí částečně s úlevou, ale zároveň s mírným zklamáním, které mě samotnou udivuje. Měla bych se přece radovat, že mi nevěnuje tak intenzivní pozornost, jak jsem se obávala, a svět se vrací do svých kolejí. V tisku se zpráva o zhanobení hrobu objevuje už jen sporadicky a zvědavců taky ubylo.

Také následující den zůstane beze změny, což z něj dělá dobrý den. Čím víc se mnichovské události vzdalují, aniž by se objevili Andrejovi zabijáci, tím víc roste moje naděje, že jsem z toho vyšla jenom s modřinou.

Jak slabá je moje důvěra v tohle řešení, se projeví hned následující večer. Energické zaklepání na dveře mého bytu mnou trhne tak silně, že mi málem vypadne z ruky sklenice.

Zhluboka se nadechnu a vydechnu. Zírám na plátky salámu na své pizze. Norbert neklepá, ale zvoní. Kromě něho znám sousedy jenom od vidění.

Zaklepání se opakuje. Tentokrát silněji. Pak se ozve zpěv. „Sweet Caroline – tátátá – good times never seemed so good!“ Zní to falešně a ten hlas znám. Tak brzy jsem s ním nepočítala, ale tím líp.

Jdu ke dveřím, otvírám. „Ahoj, Roberte.“

Už na prahu nasaje vůni. „To jsem si dobře vybral. Mám hlad jako vlk.“

Když se usadíme u stolu, přisunu mu talíř s polovinou pizzy a on ji spořádá během dvou minut. Pozoruju ho a divím se, že vždycky zapomenu, jakou je Robert urážkou pro oko. Nemá to v genech. Kdyby chtěl, mohl by vypadat průměrně až docela dobře. Kdyby si nechal oholit ty téměř neexistující vlasy, místo aby je v dlouhých pramenech nechával viset přes uši. Kdyby si včas stříhal nehty, na pravé ruce navíc žluté od nikotinu. Kdyby neměl zásadní odpor k deodorantům.

„Mělas naspěch, tak jsem tady,“ říká, sotva je hotový s jídlem. Vyčkávavě se na mě zadívá, zatímco si ukazovákem doluje zbytky salámu ze zubů. „Takže?“

„Tys přijel jenom kvůli tomu? Písemná zpráva by mi stačila.“

Robert zvedne obočí. „Nejen proto. Měl jsem pár schůzek s vídeňskými kolegy. Máme jeden přeshraniční případ. Tak co bylo pro moji divu tak důležité? A cos chtěla říct těmi petuniemi? O tom překvapení a tak.“

Diva. Mám chuť praštit ho talířem po hlavě. „Dlužíš mi řadu vysvětlení. To s Mnichovem byl přímo mistrovský kousek. Já místo tebe řešila tu stavební záležitost a zároveň ti dělala návnadu pro Karpinovce. Je to tak?“

Robert udiveně vyvalí oči. „Návnadu? Ale tak to přece vůbec nebylo! Kdyby bylo po mém, seděla bys ve dne v noci za zataženými závěsy v Agnesstraβe. Ale tys musela jít na charitativní gala a nechat se tam vyfotit.“

To je bod pro něj, ale naši dohodu přesto porušil. „Slíbil jsi, že mi dáš vědět, jakmile se někdo z Andrejovy skupiny objeví v mojí blízkosti, a neudělal jsi to. Byl jsi sám v Mnichově, protože se vynořila šance dostat Pašu. Nebo samotného velkého šéfa. A nevaroval jsi mě.“

Konečně vypadá aspoň trochu provinile. „To je fakt. Ale jak říkáš, osobně jsem se tam rozjel. Nikdy bych nepřipustil, aby se ti něco stalo.“

Můj záchvat smíchu poslouchá stoicky a pak s úsměvem sklopí hlavu. Oba víme, že vykládá nesmysly. Nedokázal by mě ochránit. Viděla jsem Pašu zabíjet tak rychle, že mi to došlo až ve chvíli, kdy oběť už ležela bez hnutí ve vlastní krvi. Tohle přitom není jeho oblíbený způsob. Mnohem radši si dá na čas, především když má diváky. Ne nadarmo v duchu zase vidím nůžky na růže.

„Máte ho ještě? Pavla?“

Robert přikývne. „Ano. Ale není to tak jednoduché. Není proti němu moc důkazů. Klany se sice s oblibou navzájem vraždí, ale neočerňují se. Pokud se k mrtvole vůbec dostaneme, někdo se předtím postará, abychom na ní nenašli použitelné stopy. Vždyť to víš sama.“

Aby ne. Postarají se louhem nebo ohněm. Když zavřu oči, okamžitě vidím ty velké sudy.

Nakloním se nad stůl a položím Robertovi otázku všech otázek. „Oni to vědí, že jo? Oni vědí, že žiju.“

Vydrží můj pohled. „Oni… no, domnívají se. Jistotu nemají, protože tě nikdo z nich doopravdy neviděl. Ale znají ty fotografie, z toho musíme vycházet.“

Ty fotky. Z galavečera a různých kontrolních kamer. Na kterých jsem ovšem o padesát kilo těžší, blond a na nose mám brýle.

Na někoho, jako je Vera, ale takový převlek pravděpodobně nestačí. Má neuvěřitelně ostrý zrak a paměť na tváře, a přestože jsme si dřív dost rozuměly, její strach z Andreje je příliš velký, než aby kvůli mně lhala.

„Mimochodem, jak to vypadá s Andrejem? Nějaká známka života?“

„Nevycestoval z EU,“ pokrčí Robert rameny. „V každém případě ne pod svým jménem. Ani s dokumenty, které jsi zfalšovala.“

To nemusí nic znamenat. Určitě má nějaké jiné, pravděpodobně úplně nové. „Je tedy pořád na seznamu hledaných?“

„Samozřejmě. Ovšem jenom kvůli podezření z členství v kriminální skupině a obchodování s lidmi.“

Znovu se rozesměju. Členství je pěkné podcenění a seznam má velmi daleko k dokonalosti. Chybí v něm především neuvěřitelně kruté vraždy. Nikdy jsem ale neviděla, že by je prováděl vlastní rukou.

„Nakolik je pravděpodobné, že mohli sledovat moji stopu do Vídně?“

„Nic tomu nenasvědčuje.“ V Robertově pohledu vidím víc vážnosti, než jsem u něj zvyklá. „Je mi líto, že jsem tě v Mnichově nevaroval. Ale slibuju, že příště se na nás můžeš spolehnout. Pokud nějaké příště vůbec nastane. Momentálně to vypadá, jako by tě hledali v nejrůznějších německých městech. Bezprostředně po Pavlově zatčení odjeli lidé z klanu do Stuttgartu, Hamburku a Lipska. O týden později do Norimberku a Hannoveru. Nikdo, ani jeden do Rakouska nebo dokonce do Vídně.“

Přinejmenším nikdo z těch, které máte pod dohledem, myslím si a přikyvuju. „Takže mi radíš, abych tady zatím zůstala?“

„Ano. Zůstaň tady. Zůstaň, Carolin. Budu tě pokud možno informovat.“ Ukáže na suchou kytici, která visí na okně. „Květinkami nebo v případě nutnosti e-mailem, když jsi mi číslo nového mobilu nedala.“

„Je to příliš riskantní, sorry.“ Můj pohled utkví na uschlých afrikánech. Pohřební květiny. „Proč jsi mi je vlastně poslal? Skoro mě ranila mrtvice.“

Pokrčí rameny. „Myslel jsem, že je to jasné. Chtěl jsem ti poděkovat a sdělit ti, že už můžeš být zase klidně mrtvá. Ale humor asi není přenosný prostřednictvím kytek.“

Humor. Mám chuť vytrhat mu zbytky vlasů. „Bude lepší, když půjdeš.“

Ale když je pryč, zalituju své spontánní reakce. Žasnout nad nedostatkem Robertovy empatie je pořád lepší než být sama ve společnosti vlastních chmurných myšlenek. Opravdu mi dá vědět, kdybych se ocitla v nebezpečí?

V podstatě mám jenom dvě možnosti. Buď se na něj spolehnout, nebo co nejrychleji změnit město. Bez záruky, že bych jinde byla jakkoliv chráněná.

Vídeň mi zatím neublížila, osvědčila se jako útočiště. A teď tady mám dokonce ještě svůj osobní bunkr, o kterém nikdo neví.

Všechno mluví pro první variantu.

Po pěti hodinách neklidného spánku se vyhrabu z postele a hodím do sebe dva šálky černé kávy. Je tak brzy, že chytím první autobus a budu na hřbitově ještě před otevřením bran. To není marné. Než se objeví Matti, mohla bych mít hotový jeden nebo dva věnce. Nebo…

Mohla bych se taky projít venku a zjistit, jestli ve zdi přece jenom nejsou místa, kde by se dala přelézt.

Poslední doušek kávy je studený a hořký. Venku vychází slunce.

Tentokrát nevystoupím jako obvykle u druhé brány, ale u třetí. Loudám se podél hřbitovní zdi. Když nenajdu žádné místo k přelezení, dojdu až k deváté bráně, která už nejspíš bude otevřená.

Asi po půlhodině cesty mi něco padne do oka u paty zdi, přímo vedle vysokého stromu. Někdo sem postavil skládací stoličku, starý dřevěný krám, který by běžně vysoké osobě umožnil snadno se dostat přes hřbitovní zeď.

Že by se vandalové dostali dovnitř tudy? Jestli Tassaniho lidé tuhle stoličku během pátrání přehlédli, zřejmě nebyli příliš důkladní.

Udělám mobilem fotku, abych ji Tassanimu mohla strčit pod nos, kdyby se ještě zastavil v obchodě. Pak vylezu na stoličku. Zeď mi sahá k břichu a mám skvělý výhled na skupiny 164 a 165. Energicky se vzepřu, přehodím nohy přes zeď, skok do trávy a už stojím na hřbitově a vydávám se k druhé bráně. Musím si rozmyslet, jak Tassanimu co nejlíp prodám tenhle objev. Nehodlám mu popravdě říct, že jsem aktivně hledala vhodné místo k proniknutí na hřbitov.

Tentokrát široko daleko nikoho nevidím. Slunce je ještě nízko, náhrobky vrhají dlouhé stíny, tráva je vlhká a nad ní visí jemná pára. Voní to tu čerstvou zemí a raným létem. Kromě vlastních kroků slyším zpěv ptáků z korun stromů.

Zůstat ve Vídni je dobré rozhodnutí, pomyslím si znovu. Cítím se tady každý dnem víc jako doma, sžívám se s prostředím natolik, že si okamžitě všimnu, když něco vypadá…

Zastavila jsem se a v první chvíli nevím proč. Něco v okolí přesně zapadlo do mého myšlenkového pochodu – nějaká změna, nesouměrnost. Detail, který nesouhlasí.

Rozhlédnu se. Vrátím se o tři kroky, otočím se kolem své osy. Už vím, co mě předtím znepokojilo. U skupiny 133, řada čtyři, leží bota. Černá, špičatá, kožená pánská bota. Při bližším pohledu vypadá příliš čistě, než aby tu ležela delší dobu. Moje první myšlenka, že ji možná ztratil nějaký návštěvník pohřbu, je samozřejmě nesmyslná. Snad by si ji hned obul. A co když patří jednomu z těch týpků, kteří zhanobili hrob? Třeba ji ztratil, když překotně utíkal. Jenomže pokud vím, pachatele nikdo nezahlédl. Proč by tedy utíkal?

Než se skloním, abych botu zvedla, padne můj pohled na něco jiného. Něco, co leží na jednom ze zadních hrobů ve čtvrté řadě.

Skoro necítím nohy, když se k tomu krok za krokem blížím, a přestože jsem už v hloubi duše přesvědčená o tom, co za chvilku uvidím, můj mozek se stále ještě pokouší vymyslet nevinné vysvětlení. Staré oblečení. Pracovní oděv některého z hrobníků. Spící bezdomovec.

Ale je to majitel boty. Druhou má na noze, to je první, co registruju. Pak bledá tvář, ulepená napůl zaschlou krví, ale nejen to. Také hlínou. A možná je tam i mozek, protože levá část lebky je promáčklá.

Muž leží na hrobě jako obráceně ukřižovaný. Hlava mu visí přes obrubník, nohy se opírají o náhrobek, paže má rozhozené do stran. Vykopaná zemina, která vedle něj tvoří malou hromadu, mi na okamžik nabídne myšlenku, že hanobitelé hrobů tentokrát vykopali nedávno pochovaného, ale je to samozřejmě nesmysl. Za prvé každého nebožtíka před pohřbem umyjí. Nikdo není uložený do rakve umazaný od krve. A za druhé vykopaný otvor, který mrtvola částečně zakrývá, je hluboký sotva dvacet centimetrů. Rýče vandalů se tentokrát k rakvi ani nepřiblížily.

Můj pohled putuje výš. Světlý kámen se zlatým písmem. A červené znaky. Tři šestky. Pentagram. Omega. Zubatá čára, jako by se někdo pokoušel načrtnout horský hřeben. A kříž, který není Leviathanův. Tentokrát symboly nejsou namalované krví, ale nejspíš permanentním popisovačem. Necitlivými prsty vytahuju z kapsy bundy mobil. Ranní káva mi stoupá do jícnu s kyselou chutí.

Opravdu jsem doufala, že už v tomhle životě neuvidím žádné oběti vražd, vlastně vůbec žádné mrtvoly. Ve Vídni se mi to zatím dařilo. Zatím.

Udělám tři snímky a odcházím, aniž bych se čehokoliv dotkla. Slunce šikmo prosvěcuje koruny stromů, bude krásný den. Den, kdy někdo najde mrtvé tělo a uvědomí policii. Já to ale nebudu. Carolin Bauerová ne! Ta místo toho pospíchá novým židovským hřbitovem a schovává se ve stínu obřadní síně. Ještě tu nikdo není, za čtvrt hodiny bude sedm.

Počkám do té doby a pak vykročím, abych vyvolala dojem, že právě přicházím. Že klidně kráčím Parkem klidu a síly k druhé bráně. Bez jakékoliv známky rozčilení. Teprve potom, zamčená v květinářství a ukrytá v dílně, znovu otvírám fotografie v mobilu.