Spící spravedlnost

Text © Martin Vopěnka, 2012, 2016, 2022

Ilustrace © Nikkarin, 2022

ISBN 978-80-242-7918-3

Část první

Berte nás vážně!

1.

Rodiče byli vzhůru už celý týden, ale nic nebylo jako dřív. Trvalo několik dní, než jim děti dokázaly vypovědět, co prožily v době, kdy všichni rodiče na celém světě z nepochopitelných důvodů spali. Ale i tak si některé zážitky a události nechaly pro sebe. Ema si zrovna dnes ráno, hned po probuzení, vzpomněla, že rodičům ještě neřekli vůbec nic o panu Šmejkalovi, který je na samém počátku pátrání po Samovi pozval k sobě do bytu a chtěl po nich, aby se vyfotili s jeho spící, anebo možná mrtvou paní.

Kristýna zase, sotva otevřela oči, zneklidněně pohlédla na dosud dřímající rodiče. Ema, Kristýna i Samuel tvrdošíjně odmítali spát jinde než v ložnici rodičů.

Co když se rodiče zase neprobudí? napadlo hned Kristýnu. Co když už zase spí?

Úzkost se zmocnila jich všech. S úzkostí usínali a s úzkostí se probouzeli a jen přes den na ni chvílemi zapomínali. „Co kdybyste se ve spaní střídali!“ naléhala Kristýna na rodiče. „Kdyby se zase něco stalo, byl by alespoň jeden z vás vzhůru.“

Rodiče je však nesmyslně uklidňovali: „Nemůžete se bát, že se tak nepravděpodobná událost ještě někdy zopakuje.“

Na to se na ně Kryštof skoro obořil: „Ale poprvé přece taky byla nepravděpodobná.“

Kristýna se teď zvedla ze své matrace a vtlačila se mezi maminku a tatínka. Ema se hned také zvedla a přitiskla se k mamince z druhé strany.

„Netlač se tolik!“ napomenula ji Kristýna. „Vzbudíš je!“

Rodiče se však už probírali. Maminka se protáhla a v polospánku k sobě holky přitiskla. Zívla a zašeptala: „Zase nemůžete spát?“

Zezdola od Samuela se ozýval šramot. Nejspíš si pouštěl autodráhu. V noci ale všechny zburcoval, aniž o tom věděl.

„Co se děje?“ vylekali se všichni. V měsíčním svitu Samuel seděl na posteli a nepřítomně zíral do dálky. „Maminko! Maminko! Oni tam jsou. Maminko, kde jsi?“

Maminka Sama objala. Snažila se mu dívat do očí a tiskla ho k sobě. „Samíku, Samí, já jsem tady. Maminka je s tebou.“

Avšak Sam, přestože měl otevřené oči, ji neviděl. Třásl se po celém těle a ve tváři měl strach. „Maminko…“ Po chvíli se vyčerpaně svalil zpátky na postel a vzápětí usnul.

Jediný Kryštof se netísnil v ložnici s rodiči. Chodil spát do svého pokoje, kde dlouho do noci vysedával u počítače. Chatoval se spolužáky, kteří stejně jako on trávili dny v nečinnosti. Ve školách se totiž neučilo a nic nenasvědčovalo tomu, že by se v dohledné době mělo. Spolužáci si ale tentokrát víc než kdy jindy měli co sdělovat. Zprávy byly plné jejich zajímavých i těžko uvěřitelných příběhů. A Kryštof v líčení svého hrdinství nezůstával pozadu.

2.

Celá rodina se sešla kolem půl desáté u snídaně. Byla neděle, ale od všedních dní se příliš nelišila. Běžný školní ani pracovní život se ještě nerozběhl. Přestože rodiče spali jen několik týdnů, zdálo se, že země se z toho spánku bude vzpamatovávat několik měsíců, ne-li roků. Byl už květen a vláda tohle školní pololetí prostě zrušila. Debata se vedla jen o tom, jestli se bude opakovat celý rok, což se zdálo nejjednodušší, anebo jestli se chybějící měsíce na podzim rychle nahradí a žáci postoupí do dalších ročníků.

Ve školách stále ještě přebývaly tisíce nezařazených dětí. Při jejich záchraně často došlo k záměně nebo ztrátě údajů – hlavně u těch nejmenších. A i když se rodiče přihlásili, bylo třeba ověřit, že jsou to skutečně ti praví.

A také tu byla početná skupina dětí, jejichž rodiče stále ještě spali. O tomto podivném úkazu spekulovali novináři, myslitelé i vědci z celého světa. Ukazovalo se, že v drtivé většině případů spí ti rodiče, jimž alespoň jedno dítě během spánku zemřelo nebo zmizelo. Jako by nestačila jedna záhada – totiž samotný spánek všech rodičů. Hned tady byla záhada druhá: že se probudili jen někteří. Dokonce tatínek řekl, že mu z toho jde po zádech mráz, protože to na něj působí, jako by se jednalo o jakýsi planetární soucit, takže ti, kteří by po probuzení trpěli ztrátou milovaného dítěte, jsou tohoto utrpení ušetřeni.

„No jo, pak ale zase nemůžou své děti hledat a pomoct jim,“ odporovala Ema. „To by si přece ti spící rodiče nepřáli.“

„A jak k tomu přijdou děti, kterým se třeba ztratil brácha, a teď kvůli tomu nemají ani rodiče?“ namítala také Kristýna. „To je teda pěkně nespravedlivý soucit.“

„To znamená,“ přidal se i Kryštof, „že kdyby se Samuel nevrátil, tak byste se neprobudili?“

Samuel neřekl nic. Jen upřel své velké hnědé oči na tatínka.

Nezdálo se však, že tatínek zná odpověď. „Možná,“ řekl zamyšleně. „Ale spíš se mi zdá, že se neprobudili jen ti rodiče, jejichž dítěti už není pomoci.“

„Ale jak to ten planetární soucit mohl poznat?“ nechápal Kryštof.

„To právě nevím,“ přiznal tatínek. „Nikdo to neví.“ Tatínek se na chvíli odmlčel. „Zdá se, že budeme muset svou představu o světě od základu změnit. Jsou tady nějaké zákonitosti, o kterých jsme až dosud neměli tušení. Svět je jiný, než jsme si mysleli.“

Ema se obrátila na maminku. „Kdyby Samuel umřel…“ Hned se ale zarazila, co to řekla; omluvně se na Sama podívala a ten se rozpačitě uculil.

„Emo!“ okřikla ji Kristýna.

„Kdyby…“ koktala Ema,… „přece víš, jak to myslím.“

Maminka jí přispěchala na pomoc. „Já ti rozumím, Emo. Nic takového by sis nikdy nepřála. Pro Samovu záchranu jste přece udělali tolik. Přesto se to mohlo stát.“

„No a kdyby se to stalo,“ pokračovala tedy Ema, „a my ostatní bysme byli v pořádku, tak bys chtěla, aby ses neprobudila?“

„Ne, Emo, to bych nechtěla. Bolelo by to; hrozně by to bolelo, ale já mám čtyři děti – vy všichni jste moji. Já přece nepřestanu být vaší maminkou, kdyby se jednomu z vás něco stalo.“

„Takže potom,“ vložil se do hovoru konečně i Sam, „ten souhlas naší planety… Jak jste to říkali?“

Všichni se dali do smíchu. „Prej souhlas… souhlas naší planety.“ Nemysleli to zle – byli jen rádi, že mají příležitost se po tom vážném hovoru zasmát. „Planetární soucit, ne souhlas,“ opravili ho.

„Tak teda ten planetární soucit je vlastně hloupý,“ nedal se odradit Sam, „že to dělá ze soucitu, ale přitom těm lidem vlastně ublíží, když oni to nechtějí.“

„Ale když měl někdo jenom jedno dítě,“ napadlo Kristýnu, „a to zemřelo, tak je možná rád, že se neprobudí.“

„Možná jsem to nenazval přesně,“ uvažoval dál tatínek. „Možná to vůbec nesouvisí s nějakým záměrem nebo soucitem. Když mohli usnout všichni biologičtí rodiče…“

„Biologičtí?“ nerozuměly děti.

„Biologičtí, tím se myslí praví rodiče – kterým se ty děti opravdu narodily – ne nějací nevlastní,“ vysvětlila maminka.

„Když tedy všichni biologičtí rodiče mohli usnout,“ zopakoval tatínek, „znamená to, že v člověku nějaká informace o tom, že je rodič, zůstává. No a možná v něm nějak zůstává také informace o tom, jestli jeho dítě ještě žije. Nějaký kód, který neznáme. Vždyť víte, co se každý den objevuje názorů, proč se to vlastně stalo. Mysleli jsme si, že o našem světě víme hodně a že ho umíme vědecky zkoumat, a teď se ukázalo, že ne.“

„A nemohl to všechno zařídit Bůh?“ napadlo Kristýnu.

„Ty věříš v Boha?“ ušklíbl se Kryštof.

„A ty ne?!“ obořila se na něj Kristýna. „Taky ses přece modlil, aby se rodiče probudili a aby se Samuelovi nic nestalo!“

„Já jsem se nemodlil!“ rozkřičel se Kryštof a ve tváři zrudl. „Já jsem si to jenom přál! To je rozdíl – modlit se, a přát si!“

Ale v té chvíli se ke Kristýně přidala Ema: „To teda pěkně lžeš, Kryštofe! Modlil ses s náma!“

Načež se mezi sourozenci strhla hádka. Maminka vstala od stolu. „Už se zase začínáte hádat? Myslela jsem, že vás to přešlo, když jste si museli pomáhat.“

3.

Rozešli se do svých pokojů. Přesněji: rodiče je tam poslali. Prý si mají opakovat do školy. Nikomu se nechtělo.

První se z pokoje vynořil Kryštof: „A kdy teda půjdeme na policii? Chci, aby chytili Samuelovy únosce.“

Tatínek se ale zatvářil otráveně, což Kryštofovi přišlo nespravedlivé. Dokonce na Kryštofa vyjel: „Snad jsme o tom mluvili, ne?! Byl jsem tam už třikrát. A jsme domluvení na zítra. Nemůžu za to, že nestíhají. Přednost mají děti, kterým se dá pomoct teď hned, chápeš? Kdo ví, jestli se to vůbec povede zpětně vyšetřit.“

Shora to zaslechla Kristýna a přihnala se dolů. „To jako že by ty zločince nechali na svobodě? Unesli malé děti, zabíjeli je a prodávali, a nemá se to vyšetřit?“

„Vysloveně snad ty děti nezabíjeli, ne?“ namítl tatínek.

„To teda zabíjeli!“ vykřikla Kristýna. „Co ta holčička, co ji odnesli někam pryč – že ji dají vlkům? Přece už ji potom nikdo neviděl. Že jo, Same! Pojď sem!“

„Nech Sama, sakra,“ zaklel tatínek. „Nenuť ho vzpomínat! Musí to v sobě zpracovat. Postupně nám všechno poví sám.“

„A to jako nemá svědčit?“ podivil se Kryštof.

„Ale ano, má svědčit. Až přijde čas, tak bude svědčit. Určitě. Ale musíme s ním zacházet jemně. Ne mu tu hrůzu pořád předhazovat. Všichni byste měli myslet víc na současnost a budoucnost. Jít ven. Začít se učit.“

Na takové moudro nebyla Kristýna zvědavá. Honem musela říct něco silného: „Ty jsi tu hrůzu prospal!“ odsekla. „Nic o tom nemůžeš vědět!“

Kryštof si všiml, jak to tatínka ranilo. Omlouval se jim přece, že v tak důležitých chvílích nemohl být s nimi. Přestože věděl; všichni věděli, že za to nemůže. Pitomá prostořeká Kristýna. Nahlas Kryštof řekl: „Všichni rodiče spali! To jsi, Kristýno, přehnala!“

4.

Otevřenými okny proudil do bytu teplý jarní vzduch. Odpoledne už měla maminka dost všech těch dětských hádek a dohadů: „Tak, a půjdete ven!“ rozhodla. „Seberte míč a koukejte vypadnout na hřiště! Všichni! Teď hned!“

„Vypadnout?“ ohradila se Ema. „Proč jsi na nás sprostá, mami?“

„Nejsem sprostá. Ale už se nemůžu dívat na to, jak tady zahníváte.“

Ema věděla, že to maminka nemyslí zle. Maminka byla prostě taková: dlouho nekonečně trpělivá, chápající a laskavá, a potom náhle tvrdá a neústupná. „Ale my se bojíme jít sami na hřiště,“ vysvětlovala Ema. „Když jsme tam byli naposled, tak jsme se dověděli, že všichni rodiče usnuli. To bylo hrozný, chápeš, mami?“

„A ty myslíš,“ obrátil se na Emu Sam, „že bysme se to tam mohli dovědět zase?“

Ach jo, pomyslela si Ema. Sam si nic neuvědomuje, a tak ani nemá obavy, a nakonec se určitě přidá k mamince. Vtom se bytem rozlehlo hlasité Kryštofovo skandování: „Na hřiště, na hřiště!“

„Jó, půjdeme tam,“ souhlasil nadšeně Sam. „Zahrajeme si fotbal.“

Ale holky nechtěly. Co když tam bude nějaká divná parta? Říkalo se, že část starší mládeže se k rodičům nevrátila. Potulují se po městech, kradou, kouří…

Maminka viděla, že s holkami nehne, a tak rozhodla jinak: „Jdu s vámi. Taky se potřebuju provětrat.“

Tak šli. Oblékli si jen trenýrky nebo tenké legíny a jednoduchá trička a maminka měla na sobě přiléhavou sportovní kombinézu, přes ni krátkou sukýnku a vlasy si svázala šátkem.

Sotva vyšli z domu, vlahý vzduch je objal a zmocnila se jich radostná nálada. Běželi, driblovali a házeli si s míčem.

Na hřišti se slunce opíralo do drsného gumového povrchu, který byl tím pádem teplý. Žádná parta tu nebyla, ale všude kolem se válely plastové i skleněné láhve, prázdné krabičky od cigaret a Kristýna zahlédla dokonce injekční stříkačku. „Fuj!“ zhrozila se. „Tady to vypadá.“

Dali se do hraní. Hrál Kryštof se Samuelem proti mamince a holkám. Kryštof bral hru hrozně vážně, lítal jako blázen, v soubojích strkal do maminky i do holek a křičel na Sama, když se mu nepodařilo udržet míč.

Maminka pobíhala po hřišti trochu legračně – nebyla žádná fotbalistka, ale na druhou stranu ji holky obdivovaly, jak je nakonec šikovná – obratnější než ony.

Brzy se všichni unavili a za stavu 2:2 si dali přestávku. Sedli si na teplý povrch, Ema se natáhla a guma ji hřála do zad. Byl to první normální den po vší té hrůze, kterou prožili. Ema si uvědomila, jak je šťastná.

Kryštof tolik šťastný nebyl. Zdálo se mu totiž, že poslední gól se neměl uznat, protože maminka zahrála rukou, ale holky křičely, že je maminka brankář. Přitom to bylo skoro v půli hřiště a Samuel se potom také nevyznamenal, když si nechal míč proklouznout vedle nohou. Kryštof chtěl rychle zase hrát.

Ani Samuel nebyl úplně spokojený – chtěl, aby teď maminka hrála zase chvíli s nimi. Maminka si ale sedla k němu na teplou zem a přitiskla ho k sobě, celá zpocená. Řekla: „Vždyť vy kluci nás stejně porazíte. Podívej, jak ti to jde. Hraješ líp než já.“

Samuel byl samozřejmě pyšný, že hraje lépe než maminka, a chtěl už rychle hrát. Ale Kristýnu fotbal nebavil. Navrhla, aby si zahráli na třetího nebo nějakou jinou hru bez míče, a místo fotbalu šla mamince natrhat sedmikrásky.

Domů se vrátili až v podvečer. Samuel hned ode dveří volal na tatínka, že oni, kluci, vyhráli 8:7, avšak tatínek byl zalezlý někde u počítače. Po chvíli se vynořil celý zamyšlený: „Tak jsem četl, že potřebují brigádníky do zemědělství – aby zachránili letošní úrodu a zásobování potravinami. Co bys tomu, Kryštofe, řekl, že bychom se spolu přihlásili? U nás ve firmě se ještě nepracuje a ty školu také nemáš.“

„To jako že byste nás tady nechali?“ ohradila se Kristýna.

„Neříkali jsme, že zajdeme na policii?“ divila se i Ema.

Ani Kryštof se nezdál být nadšený. „Jo, říkal jsi, že konečně půjdeme na policii říct jim všechno o těch únoscích.“

„No jo,“ bránil se tatínek. „Samozřejmě že tam zajdeme. Netvrdím, že máme odjet hned zítra. Něco užitečného bychom ale dělat měli. Já vím, vy jste děti. Ale co já? Já tady nemůžu jenom tak sedět.“

„A co hledat ty vrahy!“ připomněla Kristýna. „To snad není užitečná práce? Já bych teda nejdřív pochytala všechny zločince, a až pak bych začala pracovat.“

Samuel to viděl jinak: „A kdybyste… kdybyste, no… vy jeli na tu úrodu,“ začal přerývaně, „mohl bych já jet za Vojtou?“ Přestože byl Vojta o mnoho starší, dokonce starší než Kryštof, vnímal ho Samuel jako svého kamaráda. A teď si vzpomněl, jak spolu jeli na motorce, když ho Vojta zachránil. A vzpomněl si také na plyšového opičáka Hnědáčka, se kterým v náručí utekl z domu uprostřed lesa a kterého pak nechal Vojtovi. „Říkali jste přece, že za Vojtou někdy pojedu. A za Hnědáčkem.“

To byla pravda. Když se tenkrát všichni vzpamatovali ze Samova úžasného návratu a z toho, že se rodiče probudili, teprve si všimli vysokého venkovského kluka stojícího u dveří. Pozvali ho dál, ale on že musí hned zase domů. Tak si na něj alespoň vzali adresu a dali mu peníze na benzin.

„Určitě se někdy za Vojtou vypravíme,“ ujistil ho tatínek. „Nebo ho pozveme sem. Jen co se všechno uklidní.“

Ze sprchy vyšla maminka jen v ručníku a s mokrými vlasy. „A nenašla by se nějaká brigáda tady v Králově? Přece jen bych byla radši, kdybychom zatím zůstali pohromadě.“

Chtěla říct ještě něco, ale přerušil ji dětský jásot. Rychle děti ztišila a hlasitěji pokračovala: „Ale souhlasím s tatínkem, že je potřeba začít něco dělat. Kdo nebude chodit na brigádu, bude se doma celé dopoledne učit.“

Tentokrát se žádný jásot neozval. Kristýna si naopak pomyslela, že jsou rodiče hrozní. Ještě před týdnem spali, zatímco oni – jejich děti – bojovali o holý život. A jediné, na čem teď rodičům záleží: aby se nepřestali učit.

5.

Ráno se tatínek rozhodl, že půjde se Samuelem na policii. Zkusí konečně někoho přimět, aby zaprotokoloval Samovu výpověď – všechno, co Sam ví o únoscích, kteří ho odvezli nejprve na náměstí Blahoslavených a potom do obce Ploužak, kde ho prý drželi s mnoha dalšími unesenými dětmi v tamní tělocvičně.

„Cože?! A my ne?! My vypovídat nebudeme?!“ rozkřičela se Kristýna. „Proč má vypovídat jenom on?!“

„Jó, proč jenom on? My chceme vypovídat taky!“ přidal se Kryštof. „My jsme přece taky viděli toho únosce.“

„A nás přece taky přepadli!“ pokračovala Kristýna. „Drželi nás zavřený na hvězdárně. Okradli nás a určitě nás chtěli zabít.“

Tatínek se obával, že když se na policejní stanici přihrnou všichni a budou mluvit jeden přes druhého, policisté ztratí trpělivost. Když ale teď viděl tu rozhořčenost, začal couvat: „Museli byste mi slíbit, že se tam nebudete překřikovat. Bude mluvit vždycky jenom jeden a ostatní budou mlčet.“

„Ale co kdybych k tomu mohla něco doplnit – něco, na co třeba Samuel zapomene? Přece si to nenechám pro sebe, ne? Co když třeba Samuel řekne, že měl ten řidič bílý kalhoty a já budu vědět, že je měl černý? To mám jako mlčet?“

„No vidíte, říkám, že to nepůjde,“ zatvrdil se tatínek. „Nedáte si říct.“

„Tak bys snad mohla chvíli počkat, Kristýno,“ snažila se to zachránit Ema. „A barvu kalhot Samuel nepoplete.“

„To byl jen příklad, Emo!“ rozohnila se Kristýna. „Víš, co je to příklad?“

„Já myslím,“ vložil se do hádky od dveří i Sam, „že by mi Kristýnka mohla poradit. Co myslíš, tati?“

Vypravili se tedy na policii všichni. Byla to táž stanice, kde před několika týdny nahlásili zmizení Samuela a odkud později mladý policista volal Kryštofovi, že unesené děti odvezly autobusy z náměstí Blahoslavených. Doufali, že si policista vzpomene a že tam bude.

Samuel se cestou chytil tatínka za ruku. Chtěl tatínkovi pomoct, protože viděl, že je nějaký nespokojený. A když se ho Samuel zeptal, jestli se na policii dostanou na řadu hned, tatínek odsekl, že neví.

Venku bylo mnohem chladněji než včera a šedivý panelák, ve kterém sídlila policie, vrhal do ulice chladný stín. Zazvonili u bíle natřených, neprůhledných dveří. Namísto bzučáku se ozval nepříjemný ženský hlas: „Prosím!“

„Dobrý den,“ začal tatínek zdvořile, „tady děti by rády podaly svědectví ohledně nějakých zločinů z doby, kdy jsme my rodiče spali.“

„Já jsem teda nespala!“ ohradila se stroze žena. „A vy jste kdo?“

„Já jsem otec těch dětí.“

„Aha. A vy myslíte, že máme čas se tímhle zabývat.“

„Já si myslím,“ zvýšil teď hlas i tatínek a Samuel mimoděk pevněji stiskl jeho ruku, „že máte povinnost se tím zabývat.“

Sourozenci skoro nedýchali. Cítili, že tatínek za ně bojuje proti onomu nepříjemnému hlasu přicházejícímu zevnitř. Vnímali také, že tatínek začíná být rozčílený a možná začne křičet.

Tatínek opravdu přidával na důrazu: „Mluvil jsem minulý týden s poručíkem Votýpkou! Dohodli jsme se, že přijdeme po neděli.“

„Je ale pondělí dopoledne,“ opáčila paní a sourozenci se na sebe podívali s udiveným úšklebkem.

„Pondělí dopoledne je snad po neděli. Nebo ne?!“ nedal se tatínek a děti se rozesmály.

Žena neměla co dalšího říct a v zámku dveří se rozezvučel bzučák. Ocitli se v nehostinném zádveří. Všechno tu bylo nevlídné – ještě nevlídnější než v čekárně u lékaře – tam bývaly alespoň barevné plakáty a někdy dokonce hračky. Starším dětem se vybavilo, jak tady byly, když jim ukradli Samuela. Tenkrát tohle prostředí ani moc nevnímali – byli vyděšení. Všichni si na ty strašné chvíle vzpomněli a Kristýna Sama objala kolem ramen.

Za skleněnou přepážkou seděla paní v uniformě a vůbec si jich nevšímala. Po chvíli tatínek přistoupil k okénku a zeptal se už zase zdvořile a trpělivě: „Mluvila jste tedy s panem Votýpkou?“

„Musíte počkat!“ vyštěkla paní. „Poručík Votýpka je na výjezdu. Nevím, kdy se vrátí.“

Tak tedy čekali. A vůbec je to nebavilo. „A vy si nepamatujete,“ napadlo tatínka, „jak se jmenoval ten policista, který s vámi tehdy mluvil?“

Nepamatovali. Kristýně se zdálo, že jim to tatínek zazlívá. „Kdybys prožil to, co my, taky by sis to nepamatoval,“ bránila se.

„No jo, vždyť jo,“ uklidňoval ji tatínek. „Jenom se ptám. A jak vypadal, víte?“

„Měl světlý vlasy,“ vzpomněla si Ema.

„A beďara pod nosem,“ dodala Kristýna.

Všichni se rozesmáli. „Toho už mezitím možná nemá.“ „Anebo má zase novýho.“

Najednou se vstupní dveře otevřely. Dovnitř napochodovali tři policisté a mezi nimi dva spoutaní mladí muži, vlastně skoro kluci, ne o mnoho starší než Kryštof.

Ema ucítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. Navzdory všemu, co prožila během spánku rodičů, měla až teď pocit, že se ocitla v blízkosti opravdových zločinců. Na rukou se jim leskla ocelová pouta, a navíc byli připoutaní jeden ke druhému. A ti, kdo je provázeli, z nich nespouštěli oči. Co hrozného asi museli spáchat? Nic menšího než vražda to nemohlo být. Tím si Ema byla jistá.

Železné dveře za nimi rychle zapadly a děti i s tatínkem zůstaly v nehostinné čekárně. Trvalo to dlouho a Samuel se snažil někoho ze sourozenců přemluvit, aby s ním hrál kámen, nůžky, papír. Ale nikomu se nechtělo. Nakonec si nechal říct tatínek. „Tatínku,“ napadlo Sama při hře, „když jsi spal, tak jsi vlastně mezitím nebyl tatínek.“

Na ta slova se tatínek znatelně zarazil: „Proč bych nebyl tatínek? Pořád jsem tatínek. Jak to myslíš?“

„No ale když jsi nemohl nic udělat…“ Najednou Sama napadla ještě jedna věc: „Je to tak, že tatínek musí svoje děti vždycky chránit?“

Tatínek vzal Sama k sobě na klín a pohladil ho po vláskách. „Je to tak, že správný tatínek své děti chrání vždy, když má možnost. Když je někde daleko, třeba na nějaké pracovní cestě, tak v té chvíli své děti přece chránit nemůže. Což neznamená, že by v té chvíli nebyl tatínkem. A stejně tak když spí a nemůže se probudit – jako to bylo s námi… Ať se stane cokoliv, budu vždycky tvým tatínkem. A vždycky tě budu ze všech svých sil a možností chránit.“

Ta odpověď Sama uspokojila. Jak seděl u tatínka na klíně, cítil se jistý a silný.

6.

Konečně železné dveře zabzučely a… vyšli z nich zločinci, které před chvílí přivedli v poutech. Avšak už nespoutaní – volní. Poručík Votýpka je sice provázel, ale místo aby je hlídal, přistoupil k okénku, za kterým seděla vrátná, a houkl na ni: „Báro, dveře, prosím!“

Rozezvučel se další bzučák a ti dva vyšli ven. Ema si to ani nestačila srovnat v hlavě – úlekem jí ještě bušilo srdce, když se poručík obrátil na ně na všechny: „A vy tady chcete co? Kde jste nechali maminku, dědečka a babičku?“

„Babičku?“ nepochopila Kristýna nadsázku. Babička přece bydlela na venkově. Kristýna by ji bývala ráda navštívila – zatím na to ale nebyl čas – alespoň si telefonovali. Babička byla v pořádku, ale zpočátku úplně zmatená – vůbec nechápala, o kolik se mezitím posunul čas. Myslela si, že spala nanejvýš dva dny. Že to asi muselo být déle, pochopila, až když zjistila, že jí mezitím pošel pes Borek, zavřený na dvorku – chudáček, asi hladem a žízní.

Tatínek si teď stoupl a řekl: „Dobrý den, pane poručíku,“ – byl zase tak slušný; dětem se zdálo, že až příliš. „Mluvil jsem s vámi minulý týden. Tady Samuela v době, kdy jsme my rodiče spali, unesla nějaká banda. Drželi ho s asi čtyřiceti dalšími dětmi v nějaké tělocvičně na venkově a prodávali je – nejspíš do Německa. Chceme… Samuel vám to chce všechno vypovědět. Abyste po těch obchodnících s dětmi mohli zahájit pátrání.“

„A ostatní?“ podíval se Votýpka po Kryštofovi, Kristýně a Emě. „Je taky někdo unesl?“

S Kryštofem to škublo – rád by odpověděl, ale ovládl se.

„Ostatní byli u toho, když Samuela odváželi,“ vysvětlil tatínek. „A potom po něm statečně pátrali. Rádi by vám toho také hodně řekli.“

Votýpka se rozpačitě podrbal na hlavě. Do výslechu dětí se mu zjevně nechtělo, ale tatínkovo slušné jednání ho zaskočilo. „No… sepsat to samozřejmě můžu. Ale mezi náma…“ Votýpka ztišil hlas, jako by říkal něco důvěrného, „máme pokyny přímo z ministerstva řešit přednostně současnou bezpečnostní situaci. A ta, jak víte, není jednoduchá. Takže: nebude to pro nás pro všechny nakonec ztráta času? Budeme děti zbytečně nutit, aby na tu hrůzu vzpomínaly?“

To už Kryštof nevydržel: „My na to chceme vzpomínat!“ vykřikl hlasitě a drze.

Přidala se Kristýna: „My si čas uděláme. Spíš by nás trápilo, kdybysme o tom vypovědět nemohli.“

Emu zajímalo něco jiného – proč pustili tamty dva zločince, když jim tolik záleží na současné bezpečnostní situaci? To si však raději nechala pro sebe.

Votýpka viděl, že se dotěrné rodiny nezbaví. „No tak dobře. Sepíšu to. Ale nahoru půjdete pěkně každý zvlášť,“ podíval se na děti přísně. „A bez táty. První ten malý.“

Děti se po sobě podívaly. Přesněji: oči všech spočinuly na Samovi.

„Počkejte,“ ohradil se tatínek. „Takové malé dítě přece nemůže jít k výslechu samo.“

„Naopak,“ opáčil Votýpka vítězoslavně. „Musí! Jinak by mohl být vámi ovlivněný.“

Tatínek chtěl ještě něco namítat, ale Samuel, který vlastně ani nepochopil, v čem by měl být problém, řekl: „Já myslím, že nevadí, když tam nebudeš se mnou. Žejo, tati.“

Zřejmě si tím získal i poručíka Votýpku, protože ten obdivně vykřikl: „Ty máš ale kuráž, kluku. To se mi líbí.“

Než si Samuel stačil uvědomit, s čím vlastně souhlasil, železné dveře za ním zaklaply a on se ocitl na zšeřelém schodišti. Votýpka šel do schodů rychle a Sam spěchal za ním. Nahoře se dostali do dlouhé neosvětlené chodby a až tady Samuel zapochyboval, jestli se rozhodl správně. Votýpka se po něm otočil: „Neboj, sfoukneme to rychle. Za chvíli tě tátovi vrátím.“

7.

Samuel byl pryč už víc než půl hodiny a mezi sourozenci v čekárně se rozhořela hádka. Ema se rozhodla, že nahoru nepůjde. Nedovedla si představit, že by bez tatínka nebo alespoň bez některého ze sourozenců vkročila do těch železných dveří. Kristýna ji za to nazvala zrádkyní a zbabělkyní: „Tobě je jedno, jestli ty únosce najdou?“

„Není mi to jedno, Kristýno,“ bránila se Ema. „Prostě se bojím.“

„Samuel se nebojí,“ vmísil se do toho Kryštof. „Přitom je malý.“

„Nechte mě všichni bejt!“ rozkřikla se Ema a chytila se za hlavu.

Byl to hodně hlasitý výkřik a paní ve vrátnici už toho začínala mít dost: „Vy si myslíte, že jsem povinná tohle poslouchat!“ obořila se na ně. „Taky bych vás odsud mohla vykázat! Můžete čekat venku!“

„To bychom, myslím, nemohli,“ zastal se dětí tatínek. Ale i jemu docházela trpělivost. Obrátil se k nim: „A vy toho už sakra nechte! A ty, Emo, když nechceš vypovídat, proč tady s námi čekáš? Můžeš jít domů.“

Ema svěsila ramena; celá jako by se schoulila do sebe, až jí i Kristýně začalo být líto.

„Chci tady být s vámi,“ špitla Ema.

„Ale vážně,“ vyzval ji tatínek. „Můžeš se sebrat a jít domů.“

„Když tady chce být,“ zastala se jí konečně Kristýna, „tak ať tady je, ne? Proč by tu s námi nemohla čekat?“

Paní ve vrátnici už jen kroutila hlavou a cedila skrz zuby cosi o slabošské výchově a o dnešních dětech, které by rodičům pomalu rozkazovaly – a není divu, když si to rodiče nechají líbit.

8.

Mezitím Samuel seděl v malinké místnosti se stolem, počítačem a skříní, zaplněnou čímsi, co mělo veliké hřbety, ale určitě to nebyly knihy. Votýpka Samovi nabídl židli a sám si sedl za stůl. Samuel na něj upřel své důvěřivé oči, o kterých často od dospělých slýchal, že jsou velké, pronikavé a neodolatelné. „Tak ty si myslíš, že tě unesli,“ začal policista a znělo to spíš jako oznámení než jako otázka. Samuel nevěděl, jestli už má odpovídat. Řekl jenom: „Hm.“

„Počkej, ale nejdřív si zapíšu tvoje jméno a adresu… Víš ty vůbec adresu? A datum narození?“ Samuel všechno nadiktoval a zrak mu sklouzl dolů – jak byl malý, viděl pod stolem policistovy nohy i kožený pás.

„Nebylo to náhodou tak,“ začal Votýpka jakoby od začátku, „že se ty lidi o vás chtěli jenom postarat? Třeba to nedělali úplně dobře – byla taková doba – každý se snažil nějak pomoct. Viděl jsi snad na vlastní oči, že by někoho zbili, nebo dokonce zabili?“

Samuel přemýšlel. Chtěl odpovídat popravdě. Pravda byla, že ti lidé občas říkali, že jim chtějí pomoct. Ale při nastupování do autobusu mu dali facku. A dvě malé děti řidič vysadil z auta a nechal je samotné. Rozhodl se: „Dali mi třeba facku,“ řekl potichounku – tak tiše, že to sotva bylo slyšet. „A jednu holčičku odnesli vlkům,“ vzpomněl si. Pak se ale zamyslel: „No, možná ji nedali přímo vlkům, protože vlci u nás nežijí, že jo. Možná nás tím jenom chtěli strašit.“

„No právě,“ souhlasil policista. „Určitě vás tím jenom strašili. A že ti dali facku, to samozřejmě nebylo správné. Asi si s tolika dětmi nevěděli rady.“

Samuel cítil, že se rozhovor ubírá nějakým divným směrem. Měli by přece mluvit o něčem jiném. Nevěděl ale, jak by on sám mohl hovor usměrnit. Přemýšlel, až se z něj kouřilo, a přitom vzpomínal, co všechno prožil a jaké zoufalství chvílemi cítil. Konečně ho něco napadlo: „Nejdřív nás v tělocvičně bylo hodně. A potom jsem šel na záchod a mezitím dětí ubylo.“

„Jak ubylo?“ zachmuřil se Votýpka. „Nechceš snad říct, že za tu chvilku, co jsi byl na záchodě, děti někam zmizely.“

„Slyšel jsem hlasy mluvit nějakou cizí řečí a bál jsem se, tak jsem zůstal na záchodě. A oni je odvedli: Jirku, Vláďu… Všechny moje kamarády.“

Votýpkovi začal zvonit mobil. „Votýpka,“ představil se. „Prosim tě, jo? Jo, pojedu tam. Ale mám tady nějaké děti, znáš to. Musím je vyslechnout. Vopruz! Jo. Spolehni se. Jo.“ Strčil mobil do kapsy a obrátil se zpátky k Samuelovi: „Co tam teda napíšeme?“

„No… nejdřív mě vezli v mikrobusu na náměstí Blahoslavených. Ten pán řekl, že mě odveze do školy, ale odvezl mě na náměstí Blahoslavených.“

„Říkal jsi ale přece,“ skočil mu policista do řeči, „že jste byli v tělocvičně. Tak vás nakonec do školy odvezli.“

„No… to byla jiná škola,“ špitl Samuel skoro jen pro sebe. Viděl, že se mu nepodaří říct to, co by říct chtěl, ani to, co by chtěl slyšet tenhle policista. A obojí to považoval za svoji chybu.

9.

Konečně se železné dveře otevřely a v nich se objevil rozpačitý, holkám se zdálo, že dokonce velmi smutný, Samuel. Ema k němu hned přiskočila a objala ho. „Stalo se ti něco?“

Kristýna nezůstala pozadu a divoce se k Samuelovi vrhla: „Co je? Co se stalo?“

„Z toho vašeho bráchy něco vypáčit,“ ulevil si Votýpka. „Kdo půjde další? Ať to máme za sebou.“

Kryštof s Kristýnou se po sobě podívali, zatímco Ema, skloněná k Samuelovi, raději ani nezvedla zrak. Kryštof pochopil, že je to na něm. „Tak já jdu.“ A následoval Votýpku do dveří a potom nahoru po stejných schodech, po kterých šel před chvílí Samuel. Na rozdíl od něj to tady Kryštof už znal. Tehdy byli vypovídat ve druhém patře, zatímco tentokrát zůstali s Votýpkou v prvním.

„Musím tě upozornit,“ začal v kanceláři poručík, „že z toho, co jsem se dověděl od tvýho bráchy – moc toho teda nebylo – to na mě dělá dojem, že se někdo spíš snažil nekvalifikovaně pomáhat, než že by se jednalo o únos.“

Kryštof byl hrdý, že může podat vysvětlení. Nebyl si sice úplně jistý, co znamená nekvalifikovaně, zato naprosto přesně věděl, že mezi pomocí a únosem je sakra velký rozdíl. „Pomáhat?“ vyvalil na Votýpku oči. „To jako ty únosci? A jak?“

„Byli jste snad svědky nějakého násilí?“

„Násilí?“ Kryštof nechápal, kam policista míří. „Myslíte, jak nás ti dva přepadli na hvězdárně?… Ale to jsme se jenom bránili. Zavřeli nás tam a okradli. Já jsem vzal těch padesát tisíc k sobě. Pamatoval jsem si, že když jsem byl s tatínkem na prázdninách, nosil tatínek peníze pro jistotu u sebe na různých místech, tak jsem si dal půlku peněz do kapsy dole na kalhotách a druhou do náprsní kapsy. Jednu půlku mi vzali, ale druhou ne.“

Teď zase nechápal policista: „Někdo vás přepadl kvůli penězům? Nebyl to tedy únos, ale přepadení?“

„Byl to únos! Tamto byl samozřejmě únos!“ vyjel Kryštof – nervózní, že mu policista nerozumí. „Nejdřív nám unesli Samuela, a když jsme se ho vypravili hledat, tak nás dva velký kluci z Vysokýho Hradce přepadli. Jeden tam má obchod po rodičích, vlastně teď už asi ne. A studuje tady v Králově. Jmenuje se Zbyněk.“

„A když tedy vašeho bratra unesli, jak to, že je tady? Živý a zdravý. Vy jste ho snad našli a osvobodili?“

„Ne, nenašli, on utekl. Teda, ne přímo těm únoscům, ale nějakým lidem, kteří si ho od těch únosců koupili.“

„Šestiletý kluk uteče a sám se vrátí domů? Není to nějaký divný? To byli ty únosci nebo ty lidi takový žabaři?… Ne, ne. Mně se zdá, že máte moc bujnou fantazii. Nedívejte se tolik na ty bláznivý filmy, ve kterých se děje všechno možný. Policejní práce, chlapče, to je zatraceně málo romantiky. To je…“

Kryštof začínal být zmatený. Jde tedy poručíku Votýpkovi o to, aby ten zločin vyšetřil, nebo ne? A co z něj pořád dělá pitomce! Skoro blázna. Malé dítě, které nerozezná únos od pomoci. „Byl to únos!“ vykřikl už opravdu rozčíleně. „A my jsme to tady tehdy nahlásili! Potom jsme byli v klášteře, kde nám říkali, že Bůh se o Samuela postará. A ten policista mi volal, že ty malý děti odváželi v autobusech z náměstí Blahoslavených. Tak jsme z toho kláštera utekli.“

„Z kláštera?“ Votýpka přestal zapisovat do počítače a vyvalil na Kryštofa oči. „A to je zase co: klášter?“

Kryštof viděl, že mu Votýpka ani trochu nerozumí. A přitom to přece říkal tak jasně. Kryštof nevěděl, kudy dál. Byl zoufalý.

V čekárně zatím všichni ze Samuela marně páčili, na co se ho vlastně policista ptal a co Samuel říkal. Když se pak železné dveře otevřely a v nich se objevil rozčílený, ve tvářích rudý Kryštof, Kristýně se rozbušilo srdce. Nešťastně se podívala po Emě a potom po tatínkovi, jako by u nich hledala pomoc. Věděla však, že Ema nepůjde.

Alespoň že tatínek si její úzkosti všiml a snažil se ji uklidnit: „Nic to nebude. Vím, že to zvládneš. Řekneš jim, jak to bylo.“

Jenomže Kryštof rozčíleně rozhodil rukama a vychrlil ze sebe: „To teda neřekneš! Ani se tě nebudou ptát. Nevěří nám!“

10.

Také Kristýna policejní stanici už znala, a jak stoupala po schodech, vybavovalo se jí úplně všechno z toho strašného dne, kdy Samuel zmizel – najednou byl prostě pryč – nenávratně ztracený v tom strašném zmatku, zatímco rodiče spali.

Votýpka se v kanceláři rozšafně posadil za stůl, dal si nohu přes nohu a snad se ani nechystal psát. „Zatím z toho nejsem moudrý,“ pronesl zvesela, „copak se dozvím od tebe, slečno?“

Kristýna ucítila, jak se jí srdce znovu rozbušilo, ale rychle se zklidnila a snažila si srovnat myšlenky. „Ode mě se dozvíte pravdu,“ řekla nakonec a znělo to snad až příliš vyzývavě – určitě víc, než chtěla.

„Pravdu?“ uculil se Votýpka. Kristýně byl protivný. Viděla jeho druhou bradu, ošklivě visící pod mírně odulým obličejem. Viděla i jeho břicho vytékající ze služebních kalhot. To už Votýpka pokračoval: „To tvrdí každý, slečno. Každý mě tady ujišťuje, že to, co říká, je nejčistší pravda.“

„Ale já jsem dítě,“ bránila se Kristýna, „a ne nějaký zločinec. Já nemám důvod lhát.“ Při slově lhát, které bytostně nesnášela, se doopravdy naštvala. Ostře dodala: „Nejsem žádná lhářka!“

„To netvrdím. Třeba si jenom něco nesprávně vykládáš.“

„A jak bych si teda podle vás měla vykládat, že slušně oblečený pán zastaví s mikrobusem u našeho domu, slíbí nám, že Samuela odveze do nejbližší školy, obelže nás, že zná Vlaďku, která tam pracovala – můžete se Vlaďky klidně zeptat – a místo do školy Samuela odveze na náměstí Blahoslavených, kde ho naloží do autobusu a odvezou ho se spoustou dalších dětí do nějakého Ploužaku, aby ho prodali do Německa?“

„Ty jsi tam snad byla, že víš, co se tam dělo?“

„Já svýmu bráchovi věřím. Nemám důvod mu nevěřit. Ve Vysokým Hradci o těch dětech taky věděli. Říkali nám, že ten autobus tamtudy projel a že už je asi v Německu.“ (Poslední slovo Kristýna velice zdůraznila.) „Všichni o tom vědí. A dosvědčí to.“

Votýpka se nervózně zavrtěl a druhá brada se mu zavlnila jako huspenina. „A ty mi ty svědky přivedeš?“

„Když bude potřeba, tak přivedu. Jestli si je neumíte najít sami.“

Vytočit dospělého až k zuřivosti, to zvládala Kristýna mistrovsky. Uměla vyvést z míry dokonce i maminku, která jinak byla tím nejklidnějším a nejlaskavějším stvořením pod sluncem. Ve škole uměla rozhodit neoblíbené učitele, z nichž někteří se jí za to potom mstili. V obchodě s mobily vytočila neschopného prodavače. A teď rozzlobila Votýpku. „Milá slečno!“ zvýšil Votýpka hlas; ještě přímo nekřičel, „ty si vůbec nedokážeš představit, co všechno v týhle době musíme zvládnout. Po městě se nám potulují tisíce mladých, jejichž rodiče stále ještě spí anebo kteří prostě z domova odešli. Ti spící rodiče, to je další problém. Ochránit jejich majetek, životy, zdraví. Jenom za dnešek máme nahlášeno devět vloupání a čtyři přepadení. V centrální databázi je více než deset tisíc nezvěstných dětí. Buďte rádi, že se ten váš Samuel vrátil – že to dopadlo takhle. Nemuseli jste mít tolik štěstí.“