titul

Vévoda v pravý čas

Janna MacGregor

Přeložil Jiří Kábrt

Copyright ©2021 by Janna MacGregor

First published by Gollancz, London, 2013

All Rights Reserved

Copyright ©2022 for the Czech translation by Jiří Kábrt

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978–80–249–4747–1

Pro Rossellu

Kapitola první

Londýn, 1815

Kancelář Malcolma Hanese, Esquire

„Byl to dobrý muž.“ Katherine poplácala paži rodinného právníka, zatímco ten chudák v zármutku svěsil hlavu.

Nerozváděla, že manželův kůň si to určitě nemyslel. Nemohl, když to zvíře vyhodilo Meriwethera do blátivé kaluže, kde se utopil. Vypadalo to, že mírný hřebec nestál o účast v půlnočním dostihu za burácení bouře, zatímco nametený Meriwether svíral otěže.

Ten čin znamená, že nyní byla ovdovělou manželkou lorda Meriwethera Varecka, druhého syna předešlého vévody z Randfordu. Nemohla se zhluboka nadechnout, jak se jí sevřela hruď. Skutečně, byla smutná, že jí manžel zemřel, a stejnou měrou litovala, že většinu jejího žalu způsobil konec příliš krátkého manželství.

„Děkuji vám za vaši laskavost, lady Meriwetherová.“ Významný advokát Malcolm Hanes se sklonil ke Katherinině ruce, když stáli na prahu jeho kanceláře. S těžkým, oduševnělým povzdechem zamumlal: „Prosím, přijměte mou nejupřímnější soustrast. Taková škoda, že jste byli svoji pouhý rok. Jsem si jist, že jste nyní bezradná.“

Krátce přikývla. Mírně řečeno. Ztracená by byl výstižnější popis. Ona jej ztratila. Katherine viděla Meriwethera naposledy ve svatební den. Stále doufala, že se vrátí domů. Nicméně, jak přibývalo dnů mezi dopisy, jež jí nepravidelně posílal, skutečnost, že se možná už nikdy nevrátí, byla stále pravděpodobnější.

Nyní to byla jistota.

„Nastalo několik komplikací“ – advokát si smáčkl kořen nosu – „než začneme se čtením závěti.“

„Je něco v nepořádku?“

„Ne,“ odmítl to až příliš rychle. „V žádném případě.“

Rty se mu sevřely ve výrazu, který Katherine připomínal pracně udržovanou zdrženlivost. „Za chvíli začneme. Pouze čekám, až vévoda z Randfordu doručí závěť lorda Meriwethera. Vypadá to, že Jeho Milost ji měla v držení po celou dobu pobytu ve Francii.“

Tentokrát stiskla rty Katherine. Neřekla by ani jediné slovo proti vévodovi z Randfordu, svému švagrovi. Vévoda, čerstvě nastěhovaný do Londýna po třech letech válčení s Francouzi, byl Meriwetherův jediný příbuzný. Jelikož měli stejného otce, ale jiné matky, vévoda a Meriwether byli nevlastní bratři. Po pravdě řečeno, člověk by to z vévodova chování nepoznal. Randford se k Meriwetherovi choval jako k cizímu.

Vlastně hůř než k cizímu.

Vévoda se choval, jako kdyby Meriwether byl choroba, jíž je nutné se za každou cenu vyhnout. Fakt, že Randford Katherine ani nenapsal, když se doslechl o Meriwetherově tragickém skonu, o tom, že ji v Londýně nenavštívil ani nemluvě, vypovídalo o sobcově pravé povaze. Ať už byl vyznamenaný válečný hrdina, nebo ne, nezáleželo na tom. Charakterní člověk dobrých mravů by měl zesnulému bratru a jeho vdově prokázat úctu.

Do dveří vešel jeden z úředníků pana Hanese. Se zardělým obličejem připomínal sopku připravenou k výbuchu. Mladík zběsile mával na svého šéfa, aby ho následoval.

„Omluvíte mne, lady Meriwetherová?“ Pan Hanes jí před odchodem pokývl.

Katherine popošla k oknu a zadívala se na šeď londýnského rána. Jak příhodné, že nebesa vypadají tak pošmourně. Ačkoliv nemilovala Meriho, jak si manžel rád nechával říkat, jeho nadpozemská osobnost se třpytila září a světlem, které lidi přitahovaly. Když k vám obrátil své zářivě modré oči, strhla se vichřice a byli jste vtaženi do jeho bezstarostného světa.

Ona určitě byla.

Udeřila pěstí do dlaně ruky v kozinkové rukavici. Morbidní pocity z manželovy smrti jí nepřinesou nic dobrého. Meri by si nic takového určitě nepřál, zvlášť, když mu konec přivodilo to, co měl rád nejvíc – jezdit v koňském dostihu a sázet na výsledek. I když jako sezdaný pár spolu strávili pouze šest hodin, Meriho občasné dopisy ji informovaly o jeho cestách. Nejdřív se vydal do Portsmouthu, pak do Cumberlandu, a to všechno v honbě za investicemi – alespoň to tvrdil. Katherine měla podezření, že ty „investice“ nebyly nic jiného než dostihoví koně.

Kdyby zůstal s ní, mohli by započít společný život.

Nebyl by ani mrtvý.

„Následujte mne prosím, madam.“ Další z Hanesových početných úředníků, mladý muž s jasně rudými vlasy, přivedl do místnosti těhotnou ženu.

Žena zachytila Katherinin pohled a lehce se usmála.

„Mohu vám něco nabídnout, než začneme?“ zeptal se úředník.

Žena přikývla. „Pokud by vás to příliš neobtěžovalo, sklenka vody by přišla vhod.“

Katherine se rozšířily zorničky, když se na ni mladík letmo podíval a pak z místnosti vystřelil, jako kdyby hořelo. Ale nejvíc ji udivilo, že se ta žena vůbec nachází v kanceláři pana Hanese.

Oblečena v róbě z tmavě fialového mušelínu byla velmi elegantní. Ať už se jednalo o kohokoliv, vypadala nesvá z tíhy ve svém nitru, jelikož si mnula bedra. Ačkoliv Katherine nebyla odborník, věděla, že cizinka před ní musí být těsně před porodem. Co ji mohlo přimět, aby vycestovala na takové chmurné jednání?

Určitě vstoupila do špatné kanceláře. Nemohla tu být kvůli závěti. Toto jednání bylo určeno jen pro nejbližší rodinu, Katherine a vévodu z Randfordu.

Nicméně drobná žena zde stála. S éterickou krásou, podtrženou jasnýma modrýma očima a pramínky uvolněných vlasů, byla klidná – v přímém protikladu s Katherininým žaludkem, jenž donekonečna měnil polohu jako netopýr za lovu v časných ranních hodinách.

„Nevadilo by vám, kdybych si sedla?“ zeptala se mladá žena a mávla rukou k jedné ze židlí před stolem pana Hanese. Na něm byly vyrovnány hory papírů a další kupy se nacházely na podlaze. Nepříjemné znamení, že dnešní jednání se může protáhnout až dlouho do večera.

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděla Katherine. Rychle k ní přisunula jednu židli. „Prosím, dovolte mi, abych vám pomohla.“

„Děkuji.“ Žena se posadila.

„Jste nějak spřízněná se zesnulým?“ zeptala se Katherine vlídně.

Mladá žena přikývla.

„Dovolte, abych se představila. Jsem lady Meriwether Varecková.“

Katherinino srdce vynechalo jeden úder. Zatímco se snažila udržet na nohou, připomínala si, že není typ ženy, co omdlévá. „Prosím? Musela jsem se přeslechnout.“

Další lady Meriwether Varecková?

Než mohla žena odpovědět, jiný úředník přivedl do kanceláře další krásnou ženu. Vysoká, štíhlá a elegantně oděná dáma nakláněla hlavu způsobem, který byl ztělesněním čirého půvabu. Nebylo jí vidět do tváře, protože jí velkou část zakrýval klobouk.

Úředník zůstal stát jako přikovaný, ústa otevřená, a pohledem těkal mezi Katherine a zbylými dvěma ženami.

Zrzavý úředník poslaný pro pití se objevil s plnou sklenicí vody. Když uviděl scénu v kanceláři, zbledl. „Neměl jsi sem vodit tu třetí. Ne, dokud by pan Hanes neměl možnost mluvit s vévodou.“

Úředník, který přivedl poslední ženu, dopáleně protestoval. „A tys sem neměl přivést tu druhou„– mávl rukou k těhotné ženě – „dokud by pan Hanes neměl možnost mluvit s vévodou. Kdo sem vůbec přivedl,“ kývl hlavou ke Katherine, „tu první?“

Zatímco hledala oporu, aby se jí nepodlomily nohy, Katherine se natáhla po nejbližší židli a zabořila prsty do čalounění. Svírala je jako záchranné lano na rozbouřeném moři.

Bylo to nepředstavitelné. Meri měl další manželku. Zavrtěla hlavou v naději, že to je jen zlý sen.

Ne. Ne jednu další, ale dvě.

Zlý sen prudce přešel do noční můry, která ji zasáhla silou perlíku. Nemohla dýchat, ale tupé bušení srdce se nezklidnilo.

Zasraný parchant! Měl tři manželky a s jednou z nich si očividně našel čas k naplnění manželství.

Katherine pálily plíce a stěžovaly si na nedostatek vzduchu. Zalapala po dechu, ale úředníkovy slovní útoky naštěstí ten nekřesťanský zvuk přehlušily. Pohledy ostatních žen přeletovaly mezi oběma mladými úředníky. Na Katherine obě úplně zapomněly.

Za dveřmi sílilo ostré klapání podpatků o dřevěnou podlahu.

„Tři? Jako manželky? Proč bych měl být překvapen?“ Hluboký baryton zněl ozvěnou odněkud z budovy. „Tady je závěť toho darebáka. Za to vás platím. Poraďte si s ní, Hanesi.“

„Ale Vaše Milosti,“ žadonil pan Hanes. „Nemůžeme ty peníze najít.“

Kroky náhle ustaly.

„Cože?“

Katherine vyklouzla z místnosti a tiše za sebou zavřela dveře. Opřela se o mahagonové obložení a doufala, že chladné dřevo utiší pocit závrati. Jak jí to Meri mohl udělat? Vybavilo se jí jedno slovo. Bigamista. Jenže pokud měl tři manželky, tak se na něj hodilo slovo trigamista. Na chvilku zavřela oči. Pro lásku boží, pokud měl ještě víc žen než tři, tak polygamista. Pod tíhou té myšlenky se zapotácela. Navíc, nikdy neposlal ani slovo, ani zmínku, že potkal někoho jiného, posílal pouze vtipné postřehy o svých cestách.

Násilím se odlepila ode dveří. Ne víc než dvacet stop od ní stál pan Hanes před živoucím obrem a lomil rukama.

Cizinec měl na hlavě bobří cylindr. Záhyby černého zimníku mu padaly přes ramena; působil jako Hádes, vystupující z podsvětí, aby dobyl svět. Husté černé vlasy mu spadaly až k ramenům. Ačkoliv tento účes již nebyl v módě, hodil se k němu perfektně.

Pomalu k ní obrátil pozornost. Katherine se plně napřímila, připravena bojovat se šelmou. Hnědýma očima si ji prohlédl od hlavy k patě a pak spočinul na obličeji.

Zatímco na ni zíral, ona mu pohled oplácela. Stáhla rty a pro větší efekt přimhouřila oči. Za léta sledování matky herečky se naučila nasadit hrozivý výraz, který uměl smrtelníka vyděsit k nepříčetnosti.

Na moment zmizely všechny zvuky i myšlenky kromě těch, které se týkaly muže stojícího před ní. Nebyl podle obvyklých měřítek atraktivní. Patricijský nos měl poněkud větší a velké oči jí připomínaly jestřába lovícího kořist. Plné rty se nyní stahovaly a silná hranatá čelist zvýrazňovala sebevědomé vystupování.

Taková sebejistota byla vzácná a hodná obdivu. Přinejmenším Kat ji vždy obdivovala.

Tento muž nepochybně přijde celé frašce na kloub.

I když jen mírně, přikývl na srozuměnou.

Dech se jí zrychlil, jak na ni pořád zíral. Jeho pohled na okamžik sklouzl ke Katherininým rukám, pak svou pozornost obrátil zpátky k panu Hanesovi.

K čertu. Proplétala si prsty, nervózní tik, k němuž přišla v dětství. To úplně zničilo její snahu vypadat nesouhlasně. Ale pod tíhou zjištění, že její vrtkavý manžel měl tři ženy, mohla mluvit o zázraku, že ještě stojí.

Ačkoliv si ji vévoda už neprohlížel, využila příležitosti, aby si ho prostudovala. Noviny pěly celé týdny chválu na jeho válečné úspěchy.

Doprovodné ilustrace byly pozoruhodně přesné. Merimu se nepodobal. Meri měl světlé vlasy a modré oči jako anděl.

S těmi tmavými vlasy a výraznými rysy se Meriho nevlastní bratr blížil archandělovi. Tady na chodbě vypadal neporazitelně, jako bytost z jiného světa.

Vévoda se k ní částečně otočil zády, aby konverzace zůstala soukromá. „Je jednou z nich?“

I když ztlumil hlas, Katherine mu jasně rozuměla.

„Je to žena vašeho bratra,“ zamumlal pan Hanes.

„Představíte nás?“

Z drsnosti toho tichého hlasu jí na pažích naskočila husí kůže.

V tu chvíli se ke Katherine připojila její společnice Willa Fergusonová. „Seděla jsem v čekárně a nemohla si nevšimnout, že advokátní kancelář vypadá jako mraveniště. Všichni pobíhají sem a tam, jako by nevěděli, kde jim hlava stojí. Nějaké potíže?“

Skotská melodičnost Willina hlasu normálně Katherine uklidnila, když byla unavená nebo podrážděná. Ale tohle bylo víc než pouhá podrážděnost.

Tohle byla anarchie.

„Nejhorší typ potíží,“ zašeptala Katherine. „Nebyla jsem jediná Meriho žena. V kanceláři pana Hanese jsou dvě další.“

„Pro krindapána.“ Willa si skoro znechuceně odplivla a vytřeštila oči. „Já věděla, že s tím chlapem není něco v pořádku.“ Pomalu upnula zrak na vévodu.

„Kdo je tohle?“

„Meriho bratr, vévoda z Randfordu.“

„Vypadá jako barbar ze Skotské vysočiny. Drž si od něj odstup,“ varovala ji Willa.

„To nemůžu.“ Katherine si sfoukla z tváře neposednou kudrlinu. „Slyšela jsem advokáta, jak říká, že chybí peníze. Předpokládám, že má na mysli mé věno.“

Willin upřený pohled se srazil s jejím. „Cože?“ zeptala se nevěřícně.

„Pšššt, Willo. Mé peníze scházejí,“ Katherine zašeptala.

„Pchá. Zatracený Angláni,“ zaševelila Willa. „Nikdy nepřestanou krást, co není jejich. Zvlášť ti bohatí.“

Vévoda opět upřel pozornost na Katherine a přimhouřil oči.

Katherine se k němu obrátila zády, aby si s Willou mohly tiše promluvit, aniž by je muži zaslechli. „Chce se se mnou setkat.“

Willa vytřeštila oči.

Katherine přikývla. „Doufejme, že vévoda a pan Hanes vymysleli, jak tuhle křivdu napravit potichu a rychle. Promluvím si s vévodou, pak uvidím, co můžu vytáhnout z advokáta. Jakmile se ujistím, že jsou moje peníze v pořádku, nechám si je uložit v bance. Pak můžeme odejít.“

Nerada se starala o peníze, ale nedalo se nic dělat. Ne po tom, co slyšela.

„Nahrabu pro tebe to věno. Přinesla jsem něco na sichr,“ odpověděla Willa, jako by se dělila o státní tajemství, zatímco si prohledávala kapsu pláště. Skotský přízvuk milované Willy vždycky zesílil, když byla vzrušená.

„Ty sis přinesla nůž?“ zeptal se tiše Katherine.

„Svou dýku.“ Willa pokrčila rameny. „Kat, myslela jsem si, že můžou bejt potíže. A měla jsem pravdu.“

Katherine zavrtěla hlavou.

„Aspoň jsem si nepřinesla claymore1,“ bránila se Willa.

„Díky Bohu za alespoň malé zázraky,“ zamumlala Katherine. „Z kanceláře by nás okamžitě vyhodili, kdybys vytáhla meč.“

Přesto se na ni nemohla zlobit. Willa – vysoká, čiperná a kolem čtyřicítky – byla s Katherine od dětství. Nejdřív jako chůva, nyní jako společnice. Dokonce i v době, kdy byla Katherinina matka naživu, byla to Willa, kdo ji ukládal do postele a kdo se o ni staral, když byla nemocná. Víc než společnice byla Willa Katherinina jediná rodina – tedy kromě trigamisty Meriho a možná vévody.

„Ať to nikdo nevidí,“ pokárala ji tiše Katherine. „Přinesla bys mi z kanceláře pana Hanese plášť, zatímco s nimi budu mluvit o penězích?“

Willa přikývla, a několik pramínků šedivějících zrzavých vlasů se jí zavlnilo. „A co závěť?“

„Pochybuji, že by mi Meri něco zanechal.“ Katherine se pokusila usmát, ale nešlo jí to. Chtěla si vyvolat hezké myšlenky na mrtvého manžela, ale to bylo kromobyčejně složité, když ji nechal, aby se starala sama o sebe. A když nyní zjistila, že měl další dvě manželky, bylo to ještě nepředstavitelnější. Vydechla. „Byli jsme spolu jen jeden den.“

„Šest hodin,“ opravila ji Willa, a v zelených očích jí zablýsklo. „To nebylo dost času ani na naplnění manželství. Parchant. Ještě zbodl svatební snídani, než odešel.“

„Ticho, prosím,“ žadonila Katherine. „Nemusíš mi to připomínat a nechci, aby to věděli.“

„A co on?“ Willa pohodila hlavou k vévodovi.

„Postarám se o to.“ Katherine poplácala Willu po ruce.

„To,“ při pohledu na vévodu Willa zabručela. „Tak ho lze popsat.“ Zdráhavě přikývla a odešla.

Katherine se zhluboka nadechla a obrátila se čelit dalšímu setkání s Meriho bratrem a panem Hanesem. Vévoda na ni stále zíral, zatímco pokračoval v diskuzi se svým advokátem.

Uhladila si rukama sukni a vykročila. Vévoda k ní krátce kývl a pak se soustředil na advokáta.

„Nesejde mi na tom, co musíte udělat. Postarejte se o tenhle nepořádek,“ nařídil vévoda tónem, který vyžadoval výsledky.

Jakmile Katherine stanula vedle nich, rozčilený pan Hanes se k ní otočil, než se pohledem vrátil k vévodově hrozivé tváři.

„Vaše Milosti, smím vám představit choť vašeho zesnulého bratra?“

Jako zázrakem se vévoda usmál a Katherine by na moment přísahala, že mraky prosvitlo na uvítanou slunce. Místnost byla prakticky zalitá světlem. Na hranatých lících se vévodovi objevily dva dokonalé dolíčky.

Okamžitě změnila názor. Byl to fešák. Popravdě řečeno, hodně hezký.

Další z úředníků nasměroval pana Hanese do kanceláře, takže Katherine zůstala s vévodou.

Impozantní muž si strčil klobouk pod paži, označenou na znamení piety za bratra jednoduchou černou páskou. Sevřel jí prsty. Na důkaz úcty se pomalu sklonil nad její rukou.

„Moc mne mrzí, že se potkáváme za těchto okolností,“ zamumlal. „Randford, k vašim službám, lady Meriwetherová.“

„Děkuji, Vaše Milosti.“ Ačkoliv se choval jako dokonalý gentleman, žár jeho dlouhých prstů jí do páteře vyslal pomalou vlnu chladu.

Katherine si odpovědi nevšímala a udělala pukrle. Když se napřímila, ostýchavě se usmála.

„Jak se vám daří v této těžké situaci?“ zeptal se hlubokým uhlazeným hlasem, jenž by dokázal okouzlit harpyje v oceánu.

Katherine se naprosto uchvácena naklonila k vévodovi.

Obklopila ji vůně santalového dřeva; zhluboka se nadechla.

„Dobře, Vaše Milosti. Děkuji za optání.“

Oči mu zjihly. „To rád slyším.“

V hrudi jí rezonovalo dunění, zahřálo jí vnitřnosti a ona se na oplátku usmála. Tento muž byl definicí nebezpečného. Oslavovaný válečný hrdina, jenž vedl své muže do bitev, před nimiž ostatní utíkali. Vždy zvítězil bez ohledu na šance. Kdyby ji vyzval, aby ho následovala do jednoho z jeho hrdinských válečných tažení, nevěděla by, jestli by mohla odmítnout. Díkybohu to nebyla válka.

Nebo si to alespoň myslela. Ale nebesa věděla, že je to katastrofa více než epická.

„Omluvíte mne? Bylo milé vás poznat,“ řekl. Vize válečníka, který vše dobyl, se jí rozplynula před očima. „Počkejte, nemůžete odejít.“

„To vskutku mohu,“ zamumlal a uklonil se. „A taky to udělám.“

Kapitola druhá

„Nemůžete mne nechat v takové situaci.“ Jemný tón lady Meriwetherové neotupil ocel v jejím hlase. Pak dodala „Vaše Milosti“, téměř jako dodatečnou myšlenku.

Christian Vareck, hrabě z Randfordu, usoudil z jejího postoje, že se jedná o osobu, jež nedovolí, aby si s ní někdo zahrával, ale nervózní ruce prozrazovaly pochopitelnou úzkost vyvolanou zjištěním, že byla jednou z mnoha Meriho manželek.

Maličko cukla rudým rtem. Připomínal mu růži, které jeho matka pěstovala v zimní zahradě rodinného sídla Roseportu. Jako chlapec vedle ní stával, zatímco umělecky tvarovala slavné roseportské růže a roubovala je.

Ústa této lady Meriwetherové připomínala jedno z těch karmínových mistrovských děl. Pod úžasnou barvou dokonalého květu jsou trny určené k propíchnutí každé ruky, jež by se odvážila jej ohrožovat. Na to by si vsadil.

Lady Meriwetherová naklonila hlavu a prohlédla si chodbu, jestli je někdo nemůže zaslechnout. „Právě jste předvedl, proč si mnozí myslí, že kavalírství vymřelo.“

„Jen mluvím pravdu,“ odporoval Christian. „Můj bratr a jeho pozůstalost se mne netýkají.“

Vrátila se k němu pohledem, v němž cosi doutnalo. V oříškově hnědých očích se zablesklo, až vypadaly jako zlatavě zelené.

„Chtěl jsem říct nevlastní bratr,“ opravil se Christian.

Lehké poklepání prstu naznačilo, že jí právě dochází trpělivost.

„Nevlastní nebo vlastní. Byl vaše rodina.“

„Jsem zaskočen, že se jej zastáváte, po tom, co provedl. Zvláště vám, lady Meriwetherová.“ Neměl by být tak překvapen, že ctila jeho památku. Christianův nevlastní bratr oplýval určitou grácií a půvabem, které ženy milovaly.

„Jmenuji se Katherine. Katherine Greerová, než jsem si vzala vašeho bratra.“ Dlouze a bolestně si povzdechla. „Jako vévoda z Randfordu si jistě umíte poradit s podobnými detaily.“

„To usuzujete špatně. Tohle není můj problém, abych ho napravoval. Je to Meriho pozůstalost, již spravuje pan Hanes. Požádal mne, abych se zastavil. Povinnost jsem splnil. Nyní se dám na cestu.“ Hbitě si nasadil klobouk a upravil si jej. „Bylo mi ctí vás poznat, lady Meriwetherová.“

Nesnesitelný nevlastní bratr vyrobil těmito sňatky docela pěknou šlamastyku, ale povinnosti Christiana Varecka ležely jinde. Jmenovitě mu uložily ujmout se pozice vévody z Randfordu a pomoci těm svým mužům, kteří po návratu domů z války o vše přišli a začínali od nuly.

Nicméně, ještě než nechal lady Meriwetherovou stát osamocenou na chodbě, dlouze se na ni zadíval. Meriho skon uctila smuteční róbou s krátkým šedým hedvábným spencerovským kabátem. Vskutku, světlejší barva by se lépe hodila k jejím oříškově hnědým očím a světle hnědým vlasům. Zatímco byl Christian ve válce, Meriho vkus se musel změnit. Bratrovi se normálně líbily ženy se světlými vlasy, plnoštíhlé a se smyslnými ňadry.

Katherine Greerová ničím z toho obdařena nebyla. Měla pružnou štíhlou postavu, jaké vždy dával přednost sám Christian.

Musela to být její tvář, co ho upoutalo jako první. Velké oříškově hnědé oči dokonale ladily s obličejem ve tvaru srdce. Vše završil útlý elegantní nosík, díky němuž byla opravdu hezká. Nicméně klidné, neochvějné chování v této situaci naznačovalo, že se jedná o ženu, která se nezhroutí při prvním náznaku potíží.

Christian byl zpátky v Londýně pouhý týden a díky válce uměl ocenit krásu na těch nejméně obvyklých místech, včetně kanceláře rodinného advokáta – i za těchto zvláštních okolností. Člověk musel hledat zábavu, kde to šlo, jelikož na bojišti se jí nedostávalo. Navíc neměl žádnou záruku, že bude mít dostatek času, aby nalezl potěšení nebo dokonce štěstí.

Meriho skon byl toho důkazem.

Christian vykročil k východu.

„Vaše Milosti, prosím, počkejte.“ Udělala několik kroků, a tím mu zablokovala cestu. „Dvě ženy v kanceláři pana Hanese potřebují vaše vedení. Pokud se nebude postupovat prozíravě, všechny nás to zničí. Vy, lépe než kdokoliv jiný, víte, že tohle je nemožná situace.“

„Můj nevlastní sourozenec byl virtuóz nemožného.“ Předvedl svůj nejupřímnější úsměv. „Například neustále hledal nepravděpodobné a nemožné situace, do nichž by skočil… Jako do té louže.“

„To je řečeno trochu lehkovážně, dokonce i na vévodu.“ Sepnula před sebou ruce v rukavicích, její póza odpovídala spíš guvernantce, která má na starosti neposedného svěřence.

„Lady Meriwetherová,“ oslovil ji trpělivě. „Požádal jsem Hanese, aby to vyřešil. Stejně jako vy jsem právě zjistil, co váš manžel provedl. Nemůžeme očekávat okamžité odpovědi.“ Sklonil lehce hlavu na znamení, že odchází.

„Nemůžete odejít. My,“ mávla rukou, „jsme v tom spolu. Pokud se roznese, co Meri provedl, budeme čelit skutečnému skandálu. Ženy v kanceláři pana Hanese potřebují pomoc. Zničí je to.“ Udělala další krok. „Nelíbí se mi, že se musím chovat neomaleně, ale vy jste vévoda, hlava rodiny, takže je to váš nepořádek. Musíte jej uklidit.“

Bez váhání pro jistotu o krok ustoupil. Dramaticky zasténal. „Lady Meriwetherová, jaké štěstí máte, že na to zaměstnávám lidi. Například tuhle kancelář. Jsou to nejlepší právní mozky v Londýně.“

Tiše se zasmála, ale v očích se jí znovu zajiskřilo.

„Váš bratr zaměstnával tytéž lidi.“ Povytáhla jedno dokonalé obočí. „Nejlepší právnické mozky v Londýně zjevně nemají ponětí, jak postupovat.“

Pohledem ho přimrazila na místě.

Přimhouřil oči. „Sarkasmus vám tedy jde, lady Meriwetherová.“

„Beru to jako poklonu,“ hlesla, pak vyzývavě naklonila hlavu. „Čeho se tedy bojíte?“ zeptala se tiše. „Mne? Těch dalších?“

„Madam…“ Ztlumil hlas. „Utkal jsem se s Napoleonovými nejlepšími pěšáky v situacích, které by vám zvedly žaludek. Viděl jsem oheň a hrůzy bitevních polí, vedle nichž peklo vypadá jako udržovaný park.“ Znovu si dovolil prohlédnout si její postavu. „Věřte mi, vážně pochybuji, že byste mne vy nebo toto dilema mohly vystrašit.“

Neurazila se, ale věnovala mu úsměv. „To ještě uvidíme, Vaše Milosti.“

„Ach, to vytržení. Nemohu se dočkat,“ odpověděl sardonicky. Bylo to od něj špatné, ale Meriho kousky v něm vždy probouzely to nejhorší. „Nyní se musím omluvit.“

Jak odcházel, ještě jednou na něj zavolala.

„Vaše Milosti? Kdy mohu očekávat, že mi bude navráceno věno?“

Bryskně se otočil.

„Jak jste si asi domyslela, Meri ho nejspíš utratil nebo zašantročil. Vsadím se, že je prohrál.“

Katherine rozechvěle vydechla, ale ani nemrkla. Jemně stiskla dokonalé rty. Vždycky měl slabost pro rudé rty – ne pro ty namalované kurtizán a hereček, ale pro ty skutečné, jaké měla ona. Teď mu ta slabost sevřela hrudník.

„Kolik to bylo?“ zeptal se nejvyrovnanějším hlasem, jakého byl schopen.

„Dvě stě liber.“

Ani nezamrkal. „Ještě něco dalšího?“

Jemně zavrtěla hlavou.

„To myslíte vážně?“ zeptal se.

Nevlastní bratr se s touto ženou oženil za dvě stě liber? Meriho zvykem bylo utratit na dostizích trojnásobek podobné částky každý měsíc. Christian by to měl vědět. Poslední tři roky mu platil účty.

Vzdorovitě zvedla bradu. „Buďte si jist, že o penězích nikdy nežertuji.“

Zlatavě zelené oči jí najednou ztmavly a ztratily dřívější lesk.

Christian sebou v duchu trhl. Stačilo být v Londýně týden a už mimo své sloužící urazil první ženu, se kterou vedl skutečný rozhovor.

Narovnala se v ramenou, jako kdyby se připravovala na jakýkoliv verbální útok, s nímž by mohl přijít. „Pro vás to možná není velká částka, ale pro mne to znamená velmi mnoho. Vlastně všechno,“ řekla tiše. Tentokrát se odvrátila ona.

„Lady Meriwetherová?“

Zastavila se, ale neotočila se k němu.

„Prosím vás o přijetí mé nejhlubší omluvy. Vím, že mne to neomlouvá, ale nějakou dobu jsem nebyl ve zrovna slušné společnosti. Mé způsoby utrpěly,“ řekl zdvořile. „Pro mě to taky není žádná legrace. Budu upřímný, když řeknu, že jsem stran bratrových výtržností v koncích ve vícero smyslech. Nicméně se o vašich penězích pobavím s panem Hanesem. To je vše, co vám mohu slíbit.“

„To nestačí.“ Bez okolků se vydala přímo ke kanceláři pana Hanese.

K čertu. Tam bych chtěl poslat Meriho za to, že opustil tento svět s fakt monumentálním skandálem za zády. Christian chvilku zvažoval možnost toho grázla vykopat a udělit mu bolestivé kázání. Možná by pak zjistil, čím Meri přemýšlel, když si vzal tři ženy a jejich věna utratil.

Vyšel ze dveří a lokaj mu otevřel dvířka drožky. Aniž by se zastavil, vstoupil do ní a posadil se na sedadlo ve směru jízdy. Zarazil ale pohyb své ruky dřív, než stačil zaklepat na stříšku.

Vskutku, těm ženám hrozila katastrofa. Na chvíli se hlasitě ozvala potřeba vrátit se a nabídnout jim pomoc. Měl přece opravdový talent pro záchranu lidí v nebezpečných situacích.

Ale tentokrát ne.

Pro svůj vlastní zdravý rozum musel přerušit všechny vazby na svého bratra.

Nevlastního bratra.

Aniž by se dál rozmýšlel, Christian dvakrát zaťukal klouby do střechy drožky a tím poslal kočár do víru londýnského provozu. Jak vůz nabíral rychlost, sevřel se mu žaludek odporem. Nemohl nechat ty ženy v nesnázích, zvláště ne lady Meriwetherovou.

Zeptala se, čeho se tak bojí. Možná selhání?

Už selhal, co se týkalo Meriho, a pravděpodobně by se to stalo znovu, pokud by se zapletl do bratrovy poslední eskapády.

Ale zkusí to, i kdyby to znamenalo, že si bude muset opět projít peklem.

Teď už kočár urazil několik bloků. Christian zaklepal na stříšku a vystrčil hlavu z okna.

Kočí mistrně zastavil spřežení a ohlédl se přes rameno. „Vaše Milosti?“

„Vrátíme se do Hanesovy kanceláře.“

Takový namyšlený hulvát.

Katherine si zakázala se na něj ještě podívat, jakmile tohle představení skončilo. Když si pomyslela, že vůbec uvažovala o možnosti zařadit tohoto muže mezi milované členy rodiny!

Raději by za příbuzného přijala nějakou krysu než vévodu z Randfordu. To se k němu hodilo perfektně. Vévoda z Krysksichtu. Krysa z Randfordu.

Jak se blížila ke kanceláři pana Hanese, zvažovala, koho urazila víc – krysu, nebo Randforda. U dveří na ni čekala zakaboněná Willa.

„Vyrazíme? Chtěla bych se zastavit v dílně, než dorazíme domů.“ Katherine si navlékla rukavice a natáhla ruku pro plášť, přehozený přes Willinu paži.

„Kat,“ Willa energicky zavrtěla hlavou. „Ty ubohé ženy.“

Katherine poklesla ruka.

„Obě tu pořád ještě jsou?“

Willa přikývla, pak se rozhlédla na všechny strany, jestli je někdo nemůže slyšet. „Nemají kam jít. Nemůžeme je tu nechat.“

„Vím, že máš citlivé srdce, pokud jde o potřebné…“

„To ty taky,“ přerušila ji Willa. „Pamatuješ na všechna ta koťátka, co jsi přinesla domů?“

„Tyhle ženy nejsou zbloudilé,“ namítla Kat.

Willa se naklonila blíž. „Máš recht. Ale nemohou za sebe bojovat. A rozhodně dnes nečekaly podobnou zprávu. Stejně jako ty. Obě mi řekly, že očekávaly, jak budou vítány ve vévodově domě. Ale po vévodově výstupu? To už je spíš král ubytuje v Carlton Housu.“

Katherine si povzdechla.

„Kat, jsou samy,“ naléhala Willa.

„Ty ženy se vdaly za mého manžela. Opravdu očekáváš, že jim nabídnu ubytování ve svém domě?“ ptala se, zatímco nakukovala dveřmi do advokátovy kanceláře po dalších dvou manželkách. Co na nich Meriwether viděl, že zapomněl na svatební slib, který jí dal? Co měly, a ona ne?

Ženy si tiše povídaly a držely se za ruce, aby se utěšily. Snažily se pomáhat si v krizi.

Katherinina momentální žárlivost se při tomto pohledu rozplynula. Měla by se ježit záští, ale místo toho se jí srdce rozbušilo soucitem. Nebýt nad námi milostivá nebesa, mohla být klidně jednou z nich. Manžel, kterého sdílely, jim všem převrátil život naruby. On byl příčinou. Jakkoliv to nechtěla přiznat, vévoda měl pravdu. Vina leží na „trigamistovi“, jehož ona a tyhle dvě sdílely společně, aniž by to věděly. Jsou nevinné.

„Chápou, co se stalo?“ Katherine si přehodila plášť přes ramena.

Willa rázně přikývla. „Když jsem přišla, zasypávaly otázkami úředníky, kteří jim situaci popsali.“

Zavrtěla hlavou. „Zkoušet jim pomáhat je šílenství. Já nemůžu.“

„Kat,“ Willa konejšivě položila ruku na Katherininu paži. „Ta s dítětem má tetu, kterou fýruje. Jmenuje se Venetia Hopkinsová. Potkala jsem se s ní u vchodu, zatímco jsme vartovaly.“ Willa postrčila Katherine ke dveřím. „Ta bezvadně olepená tmavovláska taky nemá kam jít. Je sama a vypadá to, že chce vypadnout. Musíme jim pomoct.“

„Proč?“ odpověděla Katherine a předstírala nezájem.

„Protože se neliší od jiných, které jsi vzala pod svoje ochranná křídla, až na to, že si vzaly tvého muže.“

Katherine se jí zahleděla do odhodlaných očí. Willa uhodila na správnou strunu. Katherinin butik, obchod, jejž už léta budovala, nabízel přepychové ložní prádlo a vybavení ložnic společenské smetánce. Když jí zemřela matka, Katherine založila podnik, aby sobě i přítelkyni zajistila střechu nad hlavou. Ani ona, ani Willa neměly nic našetřeno, takže se o sebe musely postarat. Katherinin podnik se pomalu stával úspěšným a nyní zaměstnával deset neprovdaných žen, které byly odkázány samy na sebe. Katherine zaměstnáváním svobodných žen doufala i ve své štěstí. Pokud by se věci vyvíjely stejným tempem, mohla by zaměstnávat dvakrát tolik lidí.

Ženy v kanceláři pana Hanese na tom byly stejně – osamocené, bez manželů.

„Tak dobře,“ souhlasila neochotně. „Můžu je ubytovat – na den či dva.“

Katherine vešla s rozzářenou Willou do kanceláře.

Když vstoupily, obě přítomné ženy vzhlédly. „Dobrý den, jsem Katherine. Lady Meriwether Varecková.“

Těhotná žena přikývla a potom uhlazeně vstala. „Já… Předpokládám, že je správné říct, že jsem slečna Constance Lysanderová. Prosím, říkejte mi Constance.“ Obrátila se ke třetí ženě v místnosti. „Toto je slečna Blythe Howellová.“

Katherine se kradmo podívala na Willu, a ta jen pokrčila rameny.

Slečna Howellová, vikomtova sestra, si před několika měsíci objednala hromadu lůžkovin. Účet jí Katherine poslala do Cumberlandu, ale platbu nikdy neobdržela.

Slečna Howellová přikývla. S očima zavrtanýma do podlahy vstala a vzápětí se vrátila na místo.

„Lady Meriwetherová, slečna Howellová a já jsme probíraly, co udělat s naší… společnou situací.“ Na Constancině tváři se objevil lehký úsměv – znamenal, že tato žena nepředstavuje pro Katherine nebezpečí.

Pohled slečny Howellové se nakonec setkal s Katherininým.

„Jeden z úředníků zmínil, že vlastníte Emporium Greerové.“

„To je pravda,“ odpověděla Katherine.

„To tedy znamená, že jsme jistým způsobem spřízněny,“ řekla slečna Howellová.

„Jsme. I když jsme se nikdy nepotkaly. Poznávám vaše jméno.“ Katherine se posadila na židli, tváří ke dvěma zbylým ženám, a Willa ji napodobila. „Vypadá to, že náš manžel měl poslední rok docela napilno.“

„Já bych toho lumpa zabila,“ zamumlala Constance.

Slečna Howellová vytřeštila oči.

„No, co?“ ohradila se Constance. „Podívejte se, co mi provedl. Během pár týdnů mám rodit a dnes jsem zjistila, že moje manželství bylo podvod a muž, o němž jsem si myslela, že je můj manžel, pouze ukradl mé věno.“

„Třeba je to nějaké nedorozumění,“ zadoufala slečna Howellová.

Constance se na ni zamračila.

„Jak by to mohlo být nedorozumění?“ zeptala se Katherine tiše. „Byly jsme sem všechny pozvány na přečtení jeho poslední vůle.“

„Máte pravdu,“ slečna Howellová krátce vzdychla, zatímco si mnula čelo. „Nechci si připustit, že mi Meri udělal tohle…“ Podívala se na Constance a Katherine. „Nebo vám. Ze slov úředníků pana Hanese jsem pochopila, že Meri napsal každé z nás novou vůli. Až dnes pan Hanes pochopil, že jsme se za něj vdaly všechny tři.“ Upřela pohled na Katherine. „Jsem vaší dlužnicí. Vím, že vám dlužím peníze. Meri si mne vzal před čtyřmi měsíci a po několika týdnech odešel. Nedával mi žádné kapesné. Obávám se, že nemám ani vindru.“

Na moment sklopila oči a pohlédla si do dlaní. „Snažím se pochopit, co se vlastně stalo.“

Katherinino srdce po těch slovech změklo.

„Slečno Howellová, mám stejný pocit jako vy, když přemýšlím, jak se to celé mohlo sběhnout. Váš bratr s vámi dnes nepřišel?“

„St. John? Ten by se neobtěžoval. Stará se jen o to, který kůň je favoritem v příštím dostihu,“ ušklíbla se. „Pokud nejde o koně nebo hazard, St. John se o to nezajímá. Teď je v Rakousku kvůli přírůstkům ve svých stájích.“ Zavrtěla hlavou, po líci jí stekla slza, kterou si rychle utřela. „Neměla jsem mluvit tak otevřeně. Prosím vás, neříkejte nikomu ani slovo.“

„Nic neřeknu,“ slíbila Katherine.

„Ani já ne. Všechny nás to zničí, jestli se tohle prozradí,“ souhlasila Constance. „Ani já se nedostanu ke věnu.“ Opřela se, pohladila si břicho a protáhla se, jako kdyby ji bolela záda. „Slyšela jsem jednoho z úředníků říkat, že peníze nejsou k dispozici, ať už to znamená cokoliv. Jen doufám, že to znamená, že tu budou brzy…“

Slečna Howellová přikývla.

„Máte kde bydlet?“ zeptala se Katherine.

Zavrtěly hlavami.

„Říkala jsem si, že mi možná vévoda nabídne ubytování ve svém domě,“ Constance si znovu poposedla.

„Já bych vás pozvala do městského domu svého bratra, ale pro tuhle sezonu jej neotevřel,“ slečna Howellová se zamračila. „Constance, vypadáte nesvá.“

Constance přikývla. „Normálně odpoledne odpočívám. Ale nejdřív musíme zjistit, kde strávíme večer a noc. Nemůžu se dneska vrátit do Portsmouthu a vy nemůžete zpátky na sever.“

„Pravdou je, že se nemůžeme vrátit domů, dokud nezjistíme, co se stalo s našimi penězi,“ podotkla slečna Howellová.

Willa si odkašlala a podívala se na Katherine.

„Správně,“ pochopila Katherine jemný náznak své přítelkyně. „Pěkně popořadě. Jste vítány v mém domě.“

Jakmile začaly protestovat, zdvihla ruku.

„Trvám na tom. Bude to pro nás všechny jednodušší. Navíc si můžeme porovnat, jak nás všechny Meri napálil.“

Ženy souhlasně přikývly.

Willa se na Katherine usmála, a pak šla pomoci Constance.

Jak ty dvě vycházely z kanceláře, slečna Howellová se přitočila ke Katherine.

„Mé celé jméno je Blythe Elizabeth Howellová. Můj bratr mi říká Bliss, ale přátelé mi říkají Beth,“ pronesla jemně. „Byla bych ráda, kdybyste mi říkala Beth.“

Kat se usmála. „Samozřejmě, s jednou podmínkou. Říkejte mi Kat. Přivedla jste si služku? Je také vítána.“

Beth se usmála, ale v očích, modrých jako oceán, se jí zračil smutek. „Ne, jsem sama.“ Polkla, ale ve tváři měla vepsáno znepokojení. „V takovéhle situaci jsem ještě nikdy nebyla.“

„Pochybuji, že kdy některá z nás byla v takové situaci.“ Katherine se zavěsila do Beth. „Pojďme domů. Udělám konvici čaje a možná přesvědčíme Willu, aby nám upekla sušenky s cukrovou polevou.“

Kapitola třetí

Po manévrech v londýnském provozu kočár konečně zastavil u advokátovy kanceláře a Christian čekal, než mu nový lokaj John Iverson otevře dveře. Iverson pod ním sloužil v elitním oddílu 95. pluku ve Francii a neměl domov, do něhož by se mohl vrátit, takže mu Christian nabídl místo.

Když Iverson zasalutoval, zatímco vystupoval z kočáru, Christian se usmál. „K tomu už není důvod.“

„Zapomněl sem, kapit… Tedy Vaše Milosti.“ Tváře mladého muže se lehce začervenaly.

„Všichni si zvykáme na novou rutinu.“ Nasadil si na hlavu svůj bobří cylindr. „Nevím jistě, jak dlouho mi to bude trvat.“ Aniž by čekal na odpověď, Christian přešel na druhou stranu ulice a přitom dával pozor na provoz.

Zrovna se chystal vstoupit do kanceláře pana Hanese, když se před ním najednou objevila nepříliš čistá ruka s hrnkem.

„Ach, pane?“ Žebrák zachrastil hrnkem s mincí Christianovi před obličejem. „Máte pár zbytečných drobných pro hladového muže?“

Koutkem oka Christian spatřil, jak se blíží Iverson, připravený zakročit.

„To je v pořádku.“ Obrátil se ke špinavému mladému muži a sáhl do kapsy vesty. „Podívám se, kolik mám.“

„Kapitáne, to jste vy?“ zeptal se najednou žebrák tiše.

Muž před ním byl oblečen v hadrech a smrděl jako někdo, kdo se už měsíc nekoupal. Ale jak mu Christian zíral do modrých očí, objevil něco povědomého. „Reed?“ zeptal se udiveně. „Philip Reed?“

„Z masa a kostí, pane.“ Žebrákův radostný úsměv se pomalu vypařil. Reed sklonil hlavu a zíral do svého hrnku. „Kdybych věděl, že jste to vy, neotravoval bych.“

„Neotravuješ.“ Christian vytáhl z kapsy guineu a vtiskl ji muži do dlaně. Mince byla nicotnou splátkou za Reedovy služby zvěda, zkoumajícího během války krajinu a nepřítelovy pohyby.

„Vaše Milosti,“ zatrylkoval o kousek dál nějaký hlas.

Christian letmo spatřil ženu, jak mu mává žlutým hedvábným kapesníkem. Následovala ji její služka. Christian si tiše povzdychl. Lady Evertonová zoufale toužila mít ho na plesu, který pořádala příští týden, a tak mu od jeho příjezdu poslala už dvě pozvánky. Zdvořile se omluvil, ale tato dáma nepovažovala ne za odpověď.

Lehce se uklonil. „Dobré odpoledne, lady.“

Lady Evertonová k němu připlula a udělala pukrle.

„Vaše Milosti, jaké štěstí, že jsem se ocitla ve vaší rozkošné společnosti.“ Pohlédla na Reeda a zarazila se. Ohrnula ret znechucením. Couvla a máchla k němu rukou. „Kšá,“ odháněla ho.

„Lady Evertonová, toto je Philip Reed,“ řekl Christian úsečně. „Sloužil pod mým velením a zaslouží si váš naprostý respekt.“

Otevřela ústa a zmateně zamrkala.

„To jsem si neuvědomila. Myslela jsem si, že je to žebrák z ulice.“

„Omluva bude stačit.“

„Omlouvám se, Vaše Milosti.“

„Ne mně. Jemu.“ Christianovi se zachtělo obrátit oči v sloup. Místo toho kývl hlavou k Reedovi. „A , děkuji za vaši službu' by také bylo na místě.“

Polkla a podívala se mezi oba muže. „Samozřejmě. To ode mne bylo nezdvořilé. Omlouvám se a děkuji.“ Přistoupila ke Christianovi a ztišila hlas. „Co se týče mého plesu příští týden, nerozmyslel jste si to?“

„Obávám se, že ne.“ Christian nechával svou tvář bez výrazu. „Již mám své plány.“ Neměl představu, jak bude trávit ten večer, ale stejně jistě, jako že slunce přichází z východu, věděl, že se v dohledné době do domu lady Evertonové nedostaví. „A teď nás omluvte.“

„Samozřejmě,“ řekla. „Na viděnou, Vaše Milosti.“

Ignorovala Reeda, udělala další pukrle a natáhla ruku v rukavičce.

Christian si ji chvíli prohlížel a pak ji neochotně uchopil. Stála před ním a než ji Christian mohl pustit, vložila mu do ruky svůj hedvábný kapesník.

„To je na znamení mé úcty, Vaše Milosti.“ Ostýchavě se usmála a odkráčela.

Reed se podíval na vzdalující se postavu a upřel pohled na Christiana.

„Stává se to často?“

„Častěji, než si dokážete představit.“ Zavrtěl hlavou. „Bavme se o důležitějších věcech. Našel jste zaměstnání?“

„Ne, pane. Truhlář, pro kterého jsem pracoval, si po mém odchodu najal náhradu. Nemá žádnou práci navíc. Obešel jsem všechna truhlářství v okolí.“ Reed zabodl pohled do země a šoupal nohou. „Nikdo nenabírá.“

Christianovi se po těchto zprávách sevřel žaludek. Reed byl dříč. Když se zrovna netoulal po francouzském venkově, tak ve volném čase spravoval spolubojovníkům v táboře boty.

Naneštěstí právě tohle doma nacházela většina statečných vojáků.

Nic.

„Kde přebýváte?“

„No… tady a tam.“ Reed zasípal.

Christian zaskřípal zuby. Jeho muži obětovali bez jakéhokoli vděku nebo ocenění své životy a obživu, aby ochránili vlast.

„Můžete pracovat pro mne. S ubytováním.“

„Kapitáne, jste si jistý?“ Reed si rukávem utřel špínu z tváře.

Naděje v jeho hlase uhasila Christianův hněv vůči podmínkám, v nichž muž žil. „Bude mi potěšením. Hodil by se mi dobrý člověk, jako jste vy.“

„Tohle jsou moje jediné šaty,“ řekl Reed rozpačitě. „Nedůstojné vašeho pěkného domova.“

„Pamatujete se na Morgana, mého sluhu?“

„Ano, pane. Dobrý muž.“

„Nyní je mým komorníkem. Najde vám něco pohodlného.“ Ukázal na svůj kočár. „Ptejte se po Iversonovi a řekněte mu, že jsem vás poslal. Mám tady jednání, pak odjedeme.“

„Ano, pane.“ Reed se postavil do pozoru a zasalutoval, pak odběhl ke kočáru.

Sevření v Christianově hrudi trochu polevilo. Pořád ještě se musel setkat s Meriho manželkami. Kdyby tak byla jejich situace řešitelná stejně snadno jako Reedova. Bez odkladů došel k advokátovým dveřím a vstoupil.

Zvonek nade dveřmi ohlásil jeho příchod. Jeden z úředníků pana Hanese se rozhlédl a pak vyběhl Christianovi v ústrety.

„Vaše Milosti,“ mladík se uklonil. „Zapomněl jste něco?“

Svůj rozum. Christian nevěřícně zavrtěl hlavou. „Je pan Hanes k dispozici?“ Stáhl si rukavice a zastrčil klobouk do podpaží.

„Obávám se, že ne, sire. Odešel na schůzku.“ Mladík před ním stál se sepjatýma rukama a s tužkou za uchem.

Christian ztišil hlas. „Je zde ještě přítomna manželka mého nevlastního bratra?“

„Ne, sire. Ani ostatní manželky.“

„Víte, kam šly?“

Úředník zavrtěl hlavou. „Obávám se, že ne.“

Meriho skopičiny se komplikovaly ještě víc.

„Zařídíte, aby se se mnou pan Hanes spojil, až se vrátí? Musím ty dámy najít.“

„Samozřejmě, Vaše Milosti. Měl byste vědět, že všechny manželky odešly společně. To by vám mohlo pomoci je najít.“

„Chcete opravdu říct, že odešly společně?“

„Všechny odjely stejným kočárem.“

Christian se snažil ovládnout, nebyl ochotný dát najevo šok z podobných novinek. Nakonec s kývnutím odešel.

Jakmile zjistí, kde jsou, pošle jim vzkaz s pozváním.

Jak přecházel ulici, stahoval se mu v hrudi mrazivý uzel hrůzy.

Proč se najednou cítí, jako by měl předstoupit před popravčí četu?

Christianův komorník Morgan vytáhl ze skříně dva hedvábné nákrčníky.

Ačkoliv byl o dva roky mladší než jeho pán, oplýval ve svých osmadvaceti letech vystupováním muže dvakrát staršího. Byl po pánově boku po celou dobu jeho kapitánství v jedné rotě pluku. Po třech letech Christian usoudil, že armáda se bez něj obejde, ale také, že on se neobejde bez Morgana, a přivedl si ho domů jako komorníka. Měl štěstí, Morgan ochotně místo přijal.

Morgan si pečlivě urovnal pásku přes levé oko. Svým opálením a dlouhými blond vlasy připomínal piráta. Tedy, dokud si někdo nevšiml vybraného střihu jeho žaketu. Na světě nebylo zbojníka, který by uměl napodobit Morganův bezchybný vkus a elegantní styl. Díkybohu si vychutnával příležitost propůjčit Christianovi vzhled dokonalého vévody.

„Máte v tom oku bolesti?“ Christian zapnul poslední knoflík své černé brokátové vesty.

„Ne, kapitáne.“ Na rtech se mu objevil bolestný úsměv. „Možná. Abych řekl pravdu, je to otravné.“

„Je to teprve měsíc,“ řekl Christian. „Možná by se vám na to měl podívat doktor Artemis.“

„Ten felčar ne,“ zavrtěl Morgan hlavou. „Bez urážky, pane, ale chce mi něco uříznout, kdykoliv mne vidí.“

„Najdeme tedy někoho jiného, kdo vám pomůže?“

Christian se odvrátil od zrcadla a prohlížel si svého komorníka.

„Ne pane. Zvládnu to.“ Držel v rukou dva nákrčníky, a přemýšlel, který by měl Christian nosit. Vybral ten bez krajky.

Jak Christian znal Morgana, bude bolest skrývat, aby nebyl na obtíž. „Pošlu pár poznámek kolegům, kterých si vážím.“ Christian uchopil nákrčník. Druhou rukou sebral dva dopisy, jež napsal. „Mohl byste je odeslat?“

Morgan pohlédl na listy. „Zajímalo by mne, jak se daří lordu Sykestonovi a lordu Graysonovi.“

Christian se zakabonil. „Graysonovi dobře. Brzy přijede do města. Sykeston neodpověděl na můj poslední dopis, tak jsem si říkal, že to zkusím znovu.“

„Moudré, kapitáne,“ souhlasil Morgan. „Je dobré pokusit se znovuobnovit vaše přátelství s lordem Sykestonem. Když už mluvíme o mužích, kteří se vrátili domů, nechal jsem Reeda usadit se v kuchyni. Pomáhá kuchaři přestavět spižírnu.“

„Děkuji.“ Christian si jednoduchým uzlem zavázal nákrčník.

„Kapitáne, mohu mluvit otevřeně?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Christian.

„Pomáhat těm mužům je chvályhodné.“ Komorník se jemně usmál. „Ale, se vší úctou, nemůžete je najmout všechny. Další, kterého zaměstnáte, bude muset spát na lehátku v kuchyni. Došlo nám místo.“

Christian si uhladil vestu, aby nemusel zatínat pěsti. Pokaždé, když přemýšlel o těch mužích žebrajících o jídlo nebo peníze, chtělo se mu do něčeho praštit. Podíval se na Morgana. Oči toho člověka přetékaly soucitem. Cítil totéž co on, ale to, co říkal, dávalo smysl.

Pokud Christian brzy nepřijde s nápadem na novou pozici, v domě mu propukne vzpoura. Kuchař si už teď stěžoval, že je v kuchyni příliš kuchtíků. Hospodyně se nijak netajila tím, že víc sloužících znamená víc práce pro její personál.

Než mohl Christian odpovědět, někdo zaklepal na dveře obývacího pokoje sousedícího se šatnou.

Morgan šel okamžitě otevřít a pak se vrátil. „Přijel pan Hanes.“

Christian přikývl a vešel do svého soukromého obývacího pokoje, kde si návštěvník právě chystal přenosný psací stůl. Když právní zástupce vstával, Christian zvedl ruku. „Není třeba. Děkuji, že jste přišel. Chtěl bych vědět, jak to dnes dopadlo.“

Pan Hanes si posunul brýle s drátěnými obroučkami a pomalu zamrkal. Vypadal jako sova zkoumající okolí.

„Všechny chtějí vědět, jak to vypadá s jejich věny a manželským vyrovnáním. Je to neuvěřitelný případ,“ referoval. „Odešly pak společně jako nějaký veselý vdovský spolek. Vstoupily do kočáru lady Meriwetherové a odjely.“

„Odjely do jejího domu?“

„Ano, Vaše Milosti.“

Christian se uvelebil v křesle naproti advokátovi. Morgan přinesl malý podnos s brandy a skleničkami, dvě naplnil. Jednu podal advokátovi, druhou Christianovi. Po dni, jaký musel pan Hanes zažít, nebylo žádným překvapením, že svou sklenku vyprázdnil jedním douškem.

Christian ho nenapodobil, ale pan Hanes si utřel rty a gestem požádal o přídavek. Morgan povytáhl obočí, ale beze slova mu opět nalil.

Obraz Katherininy tváře poté, co se nechtěně dotkl jejích citů ohledně výše věna, Christiana stále pronásledoval. Nedokázal si ani představit, že si mohla vzít jeho skandálního nevlastního bratra. Ta žena v sobě měla jistotu, která přímo kontrastovala s Meriho přelétavostí.

Možná je pravda, že se protiklady přitahují.

Christian položil sklenku na konferenční stolek, předklonil se, opřel se lokty o kolena a věnoval veškerou pozornost panu Hanesovi. „Objevil jste něco nového?“

Právní zástupce si přejel rukou po tváři. „Zatím ne, Vaše Milosti. Váš bratr poslal informace o každé ze tří svých manželek jinému úředníkovi z mé kanceláře. Všem oddávajícím jsem napsal, abych se dozvěděl o manželstvích víc. Brzy budu mít jen zprávu o lady Meriwetherové, jelikož se vdala v Londýně. Dle výpovědi ostatních to vypadá, že slečna Constance Lysanderová a slečna Beth Howellová se za lorda Meriwethera provdaly až po Katherine Greerové.“

„Co ho to napadlo?“ zamumlal Christian.

„Nevím, Vaše Milosti.“ Právník zhluboka vydechl. „Snažím se zjistit, jak dlouho byli on a lady Meriwetherová svoji, než vyrazil do Portsmouthu. Tam poznal Constance Lysanderovou. Se slečnou Beth Howellovou se poznal na pozemku jejího bratra v Cumberlandu. Je to všechno velmi komplikované. Může trvat celé týdny, než odkryjeme plný rozsah skandálu.“

Christian se opřel o černý samet křesla. „Inu, nechci to prodlužovat. Okamžitě zaplaťte lady Meriwetherové celou částku jejího věna. Odkázal jí Meri ještě něco?“

Hanes zavrtěl hlavou a položil prázdnou sklenku. Morgan přistoupil, aby mu nabídl další drink, ale advokát odmítl. „Ve své poslední vůli odkázal lord Meriwether všechno vám.“

„Mně?“ zeptal se Christian nevěřícně. „Nemluvili jsme spolu ani si nepsali už tři roky.“

„Toho jsem si vědom, Vaše Milosti.“

Christian se pod advokátovým upřeným pohledem celý naježil.

Nakonec si pan Hanes odložil brýle a chvíli zaváhal, než se opět rozhovořil.

„Vypadá to, že lord Meriwether opustil cumberlandskou rezidenci slečny Howellové před něco víc než třemi měsíci, načež cestoval po venkově, než… .“ Smutně si povzdechl. „Stále čekáme, až dorazí zbytek jeho osobních věcí z Perthu, kde bydlel.“

„Pošlu dva ze svých sluhů.“ Christian už věděl, kteří se pro tento úkol dokonale hodí. „Oba pode mnou sloužili jako pěšáci a jsou skvělými průzkumníky. Zvládnou úkol rychle a efektivně.“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí