Caroline O‘Donoghue

Všechny skryté dary

ALL OUR HIDDEN GIFTS

Text © 2021 Caroline O’Donoghue

Published by arrangement with Walker Books Limited, London SE11 5HJ.

All rights reserved. No part of this book may be reproduced, transmitted,

broadcast or stored in an information retrieval system in any form or by any

means, graphic, electronic or mechanical, including photocopying, taping and

recording, without prior written permission from the publisher.

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková, 2021

ISBN 978-80-242-7558-1

Mojí rodině za to, že je zajímavá.

A Harrymu Harrisovi, protože první probudil Hospodářku.

Kapitola první

Příběh o tom, jak jsem se dostala k provozování výkladu budoucnosti a firmě Tarot z Bedny, se dá shrnout do čtyř sezení po škole, třech poznámek, dvou mizerných vysvědčení a jednoho úterního odpoledne, kdy jsem skončila zavřená v kredenci.

Takže to radši zkrátím.

Slečna Harrisová mě nechala po škole poté, co jsem hodila botou po panu Bernardovi. Zasloužil si to, protože mi řekl, že jsem hloupá, když jsem neměla našprtaná italská slovesa. Já jsem mu na oplátku odpověděla, že učit se italsky je stejně pitomost, protože daleko víc lidí na světě mluví španělsky. Pan Bernard pak odsekl, že pokud mám pocit, že se při svém šnečím tempu v italštině naučím španělsky rychleji, pekelně se pletu. Potom se otočil k tabuli.

A já po něm mrskla tu botu.

Ani jsem ho netrefila, což chci zdůraznit. Pleskla o tabuli někde vedle jeho ucha, ale to kromě mě asi nikoho nezajímá. Možná, že kdybych měla nejlepší kámošku – nebo aspoň vůbec nějakou spřízněnou duši  –, mohl by se za mě někdo zaručit a říct, že to byl jen nepovedený vtípek a že bych ve skutečnosti vědomě nikdy žádnému učiteli neublížila. Prostě by to chtělo někoho, kdo by všem vysvětlil, jak se se mnou věci mají. Občas mě totiž zaplaví vlna takového vzteku, že se nedívám napravo ani nalevo. Je to něco, co neumím předpovědět ani ovládat.

Jenže takový člověk neexistuje, a i kdyby nakrásně byl, asi bych si ho stejně nezasloužila.

Po škole musím být od úterního večera. Slečna Harrisová mě už čeká v kabinetu, a potom mě odvede do sklepa.

Za čtyři roky, co chodím ke Svaté Bernadetě už dvakrát zamrzl a praskl odpad, a to ani nemluvím o každoročním zaplaveném sklepě. Výsledkem toho jsou dvě mrňavé suterénní učebny zarostlé plísní zelenou jako jarní tráva a všudypřítomný vlhký puch. Učitelé se těm třídám vyhýbají, jak jen můžou, takže je to ideální arest pro školní hříšníky, klidné místo pro psaní písemek a skladiště všeho možného, co se nikomu nechce vyhodit do popelnice.

Svatý grál školního suterénu je ovšem Bedna, dlouhá, hluboká kredenc připomínající Drákulovu rakev.

„Tadá!“ mávne slečna Harrisová směrem ke kredenci.

„Cože? Vy chcete, abych uklidila Bednu?“ zajíknu se. „To je krutý!“

„Krutější než házet obuví po lidech, Maeve? A nezapomeň to roztřídit na komunál a recyklovatelný odpad.“

„Ani jsem ho netrefila,“ protestuju. „Nemůžete mě nechat tohle vyklízet. Ne samotnou. Vždyť tam klidně může bejt třeba mrtvá krysa!“

Slečna Harrisová mi s ledovým klidem podá roli černých pytlů na smetí. „Hm, tak to by byl komunál.“

A s těmi slovy mě tam prostě nechá. Samotnou. Ve strašidelném sklepě.

Kdybych aspoň věděla, kde začít. Probírám se tou hromadou věcí a bručím si pod nos, že přesně taková je celá takhle škola. Svatá Bernadeta je totiž jiná než ostatní školy. Kdysi to býval obrovský viktoriánský dům, než ho někdy v šedesátých letech zdědila sestra Assumpta. No. Říkáme jí sice „sestra“, ale ve skutečnosti žádná není, protože tehdy byla novicka jako Julie Andrews v  Za zvuků hudby. Assumpta z kláštera odešla a založila školu pro „dívky z lepších rodin“. V době, kdy takových holek bylo ve městě možná tucet, to snad byl dobrý nápad, ale teď nás tu běhá po rozpadajících se chodbách mezi podkrovními pokoji přestavěnými na třídy rovných čtyři sta. Na to, jaká barabizna plná průvanu to je, platí rodiče studentek nekřesťanské školné, proto musím před mámou a tátou svoje stížnosti na tento ústav trochu brzdit. Ostatní sourozenci sem chodit nemuseli – byli totiž dost chytří na to, aby se bez potíží protáhli systémem státního vzdělávání, které nic nestojí.

U Svaté Bernadety stojí jedno pololetí zhruba dva tisíce eur, a ať už ty peníze plynou kamkoli, do zdraví a bezpečí žákyň to rozhodně není.

Nejdřív se do Bedny ani nedostanu, jak je zaházená troskami lavic a židlí. Kdykoli vyprostím nějaký kus nábytku, štípne mě do nosu puch prachu a hniloby. Nosím ty trosky kousek po kousku na úhlednou kupku svinčíku v rohu třídy, ale když se mi v ruce začínají ulamovat nohy od židlí a bouchat mě do stehen, vykašlu se na to a házím všechno to harampádí na hromadu o dost nepořádněji. Sundám si školní svetr a vrhám kusy nábytku jako olympijská oštěpařka. Docela se mi tím uleví.

Jakmile jsem hotová s nábytkem, samotnou mě zarazí, kolik místa najednou v Bedně je. Vždycky jsem ji měla jen za vestavěnou skříň, ale teď se ukazuje, že je to spíš něco jako spíž, kam by se bez potíží vešly tři až čtyři holky. To je dobré vědět, protože skrýší není nikdy dost. Jen by to chtělo světlo. Dveře jsou tak těžké, že mezi ně musím vsunout starou židli. I tak ale pracuju skoro ve tmě.

Starým nábytkem to ale teprve začíná. Za ním mě čekají stohy papírů, časopisů a vyřazených učebnic – najdu tam dokonce písemky z roku 1991, komiksy z osmdesátých let a pár výtisků dívčího časopisu jménem Jackie. Chvilku si v nich listuju, pročtu si svěřovací stránky a trochu uhozené fotoromány na deseti panelech. Hotové čtení pro pamětníky. Všechny tyhle minipříběhy se jmenují „Millienina výhra v loterii!“ nebo „Rande s Osudem!“

Přečtu si tedy „Rande s Osudem“ a zjistím, že velké O není pravopisná chyba, protože Osud je jméno koně.

Když se prokutám až někam dozadu, narazím na skutečně zajímavé poklady. U zdi stojí komín kartónových krabic pokrytý tlustou vrstvou prachu. Když sundám první z krabic a otevřu ji, objevím tři walkmany Sony, krabičku cigaret značky Superking, napůl vypitou lahev broskvovice a balíček karet.

Kontraband. Tak tady asi končily všechny zabavené věci!

Kromě toho z krabice vyhrabu i osiřelý hřebínek do vlasů se stříbrným andílkem, který vedle všeho toho chlastu a cigaret vypadá nevinně a svatě. Zkusím si ho, ale pak se leknu, že by v něm mohly dřímat hnidy, a tak ho raději hodím do smetí. Jen jediný z walkmanů v sobě má kazetu, a tak si nasadím sluchátka a zmáčknu play. Kupodivu ještě funguje. Kazeta se začne otáčet. Tyjo!

Hlavu mi naplní hravá, uvolněná melodie. Dam-dam-dy-dam-dy-dam. Potom ženský zpěv, měkký jako hlas dítěte a sladký jako med. Zpívá o muži, kterého zná, se zuby bílými jako sníh. Taková pitomá fráze. Jaké jiné barvy by je měl mít?

Připnu si walkmana na sukni a poslouchám dál. Většinu těch písniček nepoznávám, ale všechny znějí trochu grungeově. Písničky, za nimiž si hned představíte příšerné oční stíny. Už si ani nepamatuju, kdy jsem poslouchala něco úplně neznámého, a sama nevím, jestli vůbec chci vědět, co mi to vlastně duní do uší. Vlastně je docela fajn to netušit. Poslouchám to pořád dokola. Vysoké mužské hlasy nebo hluboké ženské – zhruba jedenáct stop na pásce. Otevřu dvířka walkmana a zjistím, že je to domácí mix s jedinou dekorací na povrchu kazety: nalepeným páskem s popiskem „JARO 1990“.

Pokusím se zvednout další z těžkých beden, ale navlhlý karton povolí a její obsah se mi vyvalí prasklým dnem přímo do obličeje. Něco z toho asi prásklo i do dveří, protože židle, která je drží, se zničehonic převrátí a já najednou stojím uvnitř Bedny v úplné tmě.

Šátrám po klice, jenže zjistím, že zevnitř žádná netrčí. Možná, že to přece je spíš skříň než spíž.

Do uší mi ještě pořád proudí hudba, jen už mi nepřipadá tak veselá a zábavná. Spíš z ní jde strach. Morrissey zpívá o branách hřbitova. Když zabuším na dveře, páska se zasekne, přeskočí a na konci slova „brány“ podivně škytne.

„HALÓ?“ zakřičím. „HALÓ, HEJ! TRČÍM TADY A NEMŮŽU VEN! ZAVŘELA JSEM SE DO BEDNY!“

„Brány hřbitOva, brány hřbitOva, brány hřbitOva…“

Ještě před chvílí tak prostorná skříň se smrskla na krabičku zápalek předtím, než ji stráví plameny. Nikdy jsem si nemyslela, že trpím klaustrofobií, ale teď se na mě stěny skříně nebezpečně tlačí a vzduch ztěžkl tak, že se tu asi zaživa udusím.

Nebudu brečet, nebudu brečet, nebudu brečet.

Nebrečím. Nikdy. Místo toho se stane něco daleko horšího. Do hlavy se mi nahrne krev, a i když mě obklopuje černočerná tma, roztančí se mi v zorném poli fialové tečky, takže se bojím, že na mě jdou mdloby. Hmatám po něčem, čeho bych se mohla zachytit, až moje ruka padne na něco studeného a těžkého. Má to tvar obdélníku a na pohmat mi to připomíná papír.

Baterce ve walkmanu pomalu dochází šťáva. „brááááány hřbííííítoooováááá, bráááááány hřbííííítoooovááá, brááááánýýýýýýý…“

A pak nic. Ticho. Ticho, které přerušuje můj zoufalý křik o pomoc a mlácení do dveří.

Když se dveře přece jen rozletí, stojí v nich slečna Harrisová. Div jí nepadnu rovnou do náruče.

„Maeve,“ zamračí se ustaraně.

I přes nehranou paniku mám zlomyslnou radost, že se o mě slečna Harrisová skutečně bojí. Jen si to vyžer, potvoro.

„Co se stalo? Jsi v pořádku?“

„Zaklaply se za mnou dveře,“ vyhrknu. „Zavřely se a já tu zůstala trčet a nemohla ven a…“

„Posaď se,“ poručí mi, vyloví z tašky lahev s vodou a podá mi ji. „Pij po malých doušcích, ať se nám tu nepozvracíš. Dýcháš jako lokomotiva, Maeve.“

„Už je to dobrý,“ řeknu nakonec. „Jen mě přepadla panika. Bude už oběd?“

Teď se slečna zatváří opravdu vyděšeně.

„Maeve, už jsou čtyři.“

„Cože?“

„Chceš říct, žes nešla ani na oběd a celou dobu tvrdla tady?“

„Ano! Sama jste říkala, že tu mám zůstat.“

Zavrtí hlavou, jako bych byla kouzelný hrneček, který vaří, dokud se mu neřekne dost.

„Víš,“ řekne, když vklouzne do skříně (a já mám chvilku sto chutí ji tam taky zavřít), „ty, když se zapřeš, tak umíš věci. Nikdy bych neřekla, že je v té skříni tolik místa. Jsi vážně kouzelnice. Dobrá práce!“

„Díky,“ hlesnu sklesle, „tak to bych se asi měla stát uklízečkou.“

„Myslím, že by ses měla jít umýt a mazat domů,“ řekne slečna. Teprve teď mi dojde, jak příšerně asi vypadám. Jsem od hlavy k patě od prachu, legíny mám na cáry a na košili školní uniformy mi ulpívají kousky pavučin. „Určitě ti nic není?“

„Jasně,“ odpovím trochu přidrzle.

„Uvidíme se zítra a vymyslíme, co provedeme se vším tím nábytkem tady,“ vydá se ke dveřím a na rameni si upraví řemínek kabelky. Potom se na mě naposledy otočí a malinko nakloní hlavu. „Hm,“ řekne nakonec, „nevěděla jsem, že vykládáš tarot.“

Vůbec nechápu, o čem to mluví, ale potom se podívám dolů a zjistím, že celou dobu svírám v ruce balíček karet.

Kapitola druhá

Pořádně si ty karty prohlédnu až v autobuse domů. Zatím nevím, jak vlastně fungují. Některé z nich mají názvy jako Slunce, Poustevník nebo Blázen, zatímco na jiných jsou jen čísla a barvy. Srdce, káry, piky a kříže byste na nich ale nenašli. Místo nich jsou karty značeny holemi, což jsou dlouhé hnědé tyče, poháry, které vypadají trochu jako číše na víno, meči podobnými opravdovým mečům a disky – takové hvězdičky v kruhu.

Většina karet zobrazuje kresby postav v zářivě rudých a fialových barvách. Všechny figury se hluboce soustředí na činnost, do které jsou právě zabrané. Nějaký muž vyřezává talíř, ale jak! Ještě nikdo nikdy nic nevyráběl s takovým zaujetím jako tenhle chlapík. Karta mi prozradí, že je to Osmička disků. Co to asi znamená? Dnes si vydlabeš talíř?

Jasně, že už jsem tarot někdy viděla. Třeba ve filmech se občas objeví. Vědma vyloží karty, zamumlá nějakou vágní předpověď a divák hned ví, že je to šarlatánka. Potom z ní ale vypadne něco tak přesného, že se narovnáte v křesle a dáváte zase pozor. „A jak se na to dívá váš manžel Steve?“ Nebo tak něco.

Zběžně si tarot prohlédnu a zjistím, že je značený podobně jako obyčejné karty. Každá barva má eso, dvojku, trojku, čtyřku, pětku a tak dále až do desíti. Najdete tu i celou královskou rodinu: prince, krále, královnu… Mojí bývalé nejlepší kámošce Lily by se to určitě moc líbilo. Jedna z našich vymyšlených her se jmenovala Na rytířky a spočívala v tom, že jsme u Lily na zahradě jezdily na imaginárních koních, porážely draky a zachraňovaly prince. Možná, že Lily si na rytířky v duchu ještě občas hraje, ale jak to mám vědět, když se spolu už nebavíme?

Když myslím na Lily, upoutá moji pozornost další z karet. Je jiná než ostatní, a když se jí dotknu, trochu se mi zhoupne žaludek a rozmlží pohled, jako bych se právě probudila. Co to vidím? Ženskou tvář? Vytáhnu kartu z balíčku, ale vzadu v autobuse se strhne nějaký kravál, a tak se tam otočím. Jsou to jen kluci od Svatého Antonína. Proč musí kluci v autobuse vždycky ječet jak na lesy? Něco si podávají a potom se rozhýkají smíchy. Moc hezky a radostně to ale nezní. Spíš zle a krutě. Koutkem oka zahlédnu, že i oni mají v ruce karty.

To je vážně divné. Přesně v den, kdy najdu v Bedně tarot, ho objeví i kluci od Svatého Antonína?

Najednou se ze sedadla zvedne Rory O’Callaghan a mašíruje uličkou, i když jeho zastávka – vím to, protože vystupuje tam, kde já – bude až za dlouho. „Čau, Maeve,“ zastaví se u mě. „Můžu?“

„Jasně,“ hlesnu. Tenhle den je čím dál tím divnější. Zrovna když myslím na Lily, objeví se tu její starší bratr. S Rorym se známe odmalička, ale kamarádi jsme nikdy nebyli – jen proletěl mým dětstvím jako vzdálená, ohromující a vzácná kometa.

Když se posadí, neujde mi jeho skelný pohled a hořící tváře. Radši se ani neptám, co se stalo. Do Roryho se vždycky každý tak trochu trefoval. Jeho velké, měkké rysy a samotářská povaha z něho na škole, jako je ta jeho, automaticky dělají vyvržence. Pokud se tam člověk nevěnuje fotbalu nebo hurlingu, jako by nežil. Nepomáhá mu ani skutečnost, že je z jediné protestantské rodiny v jinak katolickém městě. Nejsou nábožensky založení – to tady vlastně není nikdo –, ale jejich protestantství jim dodává britský nádech, zdvořilou, zdrženlivou energii, do které si ostatní kluci rádi kopnou.

„Rory!“ křikne na něho jeden ze spolužáků. „No tak, Rory! Roriano! Princezno Roriano! Neopouštěj nás!“

Rory zamrká velkýma oříškovýma očima, které v sobě vážně mají něco křehce princeznovského, a potom se obrátí ke mně: „Tak co, jak se máš?“

„V pohodě,“ zamíchám karty. Líbí se mi, jak mě jejich hladký povrch studí v ruce. Když patříte k lidem, kteří věčně neví, co s rukama, docela se vám takové karty hodí.

Když je Rory zahlédne, zbledne. „A sakra, ty je máš taky.“

Se zmateným pohledem mu je ukážu i s nádhernými ilustracemi. „Taroty?“

Přesně v tu chvíli se k nám přiřítí ostatní kluci a povykují: „Hej, princezno Roriano, už jsi svojí holce ukázal tohle?“

Kluk, jehož jméno neznám, mi strčí pod nos svůj balíček. Okamžitě pochopím, o co tu jde. Tohle není tarot ale jakési odporné pornokarty, které se darují jako žertík k nějakému svátku. Prsaté nahotinky v tangách tak zařezaných, že se člověk z toho pohledu div neosype. A místo tváře mají všechny kopii Roryho školní fotky. Rory předstírá, že se dívá z okna, protože ví, že jakákoli reakce je přesně to, na co trýznitelé čekají.

Tohle je asi ten nejtrapnější moment, který jsem kdy v kilbegském autobusu zažila.

„Počkej,“ řeknu zahloubaně, jako bych někoho zkoušela z jeho pololetního projektu. Zadívám se na toho otrapu vedle nás. „Takže ty jsi vážně okopíroval, vystřihl a nalepil tady Roryho fotku na padesát dva hracích karet?“

Zachechtá se a ukáže na svoje kamarády, jako by chtěl říct: „No nejsem já vtipnej?“

„Páni. Ty do toho Roryho musíš být vážně cvok,“ řeknu nahlas. Roryho trapič na mě vrhne vražedný pohled a stáhne se zpět za svojí smečkou. Já a Rory mlčky sedíme. Koutkem oka zahlédnu, že má růžové nehty. Není to křiklavá fuchsiová, spíš bledý růžový odstín balerínek tak podobný barvě jeho kůže, že si toho laku člověk skoro nevšimne.

Když vystoupíme na naší zastávce, zamumlá něco na pozdrav a vydá se opačným směrem.

Bydlím dobrých dvacet minut chůze od zastávky, ale je to pěkná cesta a po dni, jako byl ten dnešní, se na ni vlastně i těším. Dám se podél řeky. Modrošedivá vodní masa Begu se valí po mé levici, zatímco po pravé straně se táhnou kamenné hradby starého města. Ještě před sto lety byl Kilbeg centrem města, protože se tu nacházejí doky. Byl to jeden z nejdůležitějších obchodních přístavů v celém Irsku a ze zlatých dob tu zůstaly sloupy na přivazování dobytka a spousta starých náměstí. Máme tu dokonce i kašnu, u níž si kdysi lidé uvazovali koně. Teď už samozřejmě dávno vyschla. Kdysi na základce jsem pracovala na projektu o nepokojích za Velkého hladomoru, kdy páni vyváželi ze země obilí i přesto, že Irové samotní neměli co do úst. Tehdy jsem za tu práci dostala cenu – svoji první a asi i poslední v životě.

Zvenčí se náš dům zdá obrovský, ale když si uvědomíte, že nás tam svého času žilo sedm, hned se vám smrskne před očima. Ano, sedm. Máma, táta, moje nejstarší sestra Abbie, Cillian s Patrickem, Joanne a já. Lidé se mě v jednom kuse ptají, jaké je mít tolik sourozenců, ale nedochází jim, že Abbie je o patnáct let starší, Cillian o třináct, Patrick o deset a Jo o šest, takže je to spíš jako mít hromadu rodičů.

„Nazdar!“ houkne Jo z kuchyně. Zrovna něco peče. Nějak ji to poslední dobou chytlo. Před pár měsíci se rozešla s přítelkyní a bydlí u nás, dokud nedodělá vysokou. Vážně mi nevoní představa, že by se ty dvě daly zase dohromady, ačkoli máma říká, že to visí ve vzduchu. Když jsem doma jen s mámou a tátou, je to děsná otrava.

„Jsi tu nějak brzo,“ odpovím, když odhodím batoh a zamířím rovnou do kuchyně. „Co to tu vyrábíš?“

„No jo, nějací cvoklí křesťani protestujou přímo před knihovnou, a tak jsem radši šla domů,“ olízne si Jo kousek těsta z prstu. „Pistáciovou buchtu s mandlema.“

„Fajn. A kvůli čemu protestovali? A proč ty tvoje buchty pořád chutnají slaně?“

„To teda nechutnají,“ zamračí se Jo, zatímco drtí oříšky dnem lahve od vína. V jednom kuse si zoufá, že doma nemáme to správné vybavení, ale mámu to při pěti dětech a práci moc nezajímá. „Prostě peču chuťově výrazně. A ty protesty byly kvůli výstavě o Kate O’Brienové. Prý by peníze daňových poplatníků neměly jít na queer umění. Jako by tu vůbec nějaký dobrý umění zbylo.“

Spojenými dlaněmi shrne rozdrcené ořechy do hrníčku. „Jak ses měla po škole?“

„Docela… dobře.“

„Omluvila ses panu Bernardovi, jak jsem ti říkala?“

„Ne.“

„Maeve!“

„Já ho tou botou netrefila!“

„O to přece nejde. Měla ses aspoň omluvit za to svoje neustálé vyrušování a scény.“

Fakt nesnáším, když lidi vtipálka hned zařadí do škatulky „sociopat“. Když toho nějaká holka moc nenamluví, řeknou prostě, že je plachá a že má takovou povahu. Pokud je šprtka, řeknou, že je ambiciózní. A nikdo o tom nediskutuje. Jo školu řešila tak nutkavě, že si tím před maturitou zadělala na stresovou lupénku, a všichni ji chválili, jak je cílevědomá.

„A vůbec,“ vsype sestra oříšky do těsta, „nechápu, proč ti tak nejdou jazyky, když vyřídilku máš dobrou. Stačí jen našprtat ta správná slovesa v nejdůležitějších časech. Všechno ostatní je snadné.“

Jennašprtat?

Copak jí nedochází, že je to nemožné?

A přesto to ostatní vždycky nějak zvládnou. Všechny spolužačky, s nimiž se bavím, získaly v poslední písemce na slovíčka minimálně osmnáct nebo devatenáct z dvaceti bodů, zatímco já jsem to stěží dotáhla přes desítku.

Před nástupem ke Svaté Bernadetě mě máma vzala do poradny, aby se zjistilo, jestli nejsem náhodou dyslektička. Myslím, že v to všichni dost doufali.

„Prostě vím, že má v sobě nějaké skryté dary,“ snažila se máma přesvědčit nejen psychologa, ale i sebe. „Ze všech mých dětí nejdřív mluvila. Už v jedenácti měsících tvořila celé věty!“

Chtěli zjistit, proč mám tak mizerné výsledky ve škole.

Hlavně kluci – oba posedlí vědou. Každý den přišli s novou teorií, proč tak zaostávám. „Třeba nedoslýchá?“ nadhodil Cillian o jednom víkendu, když byl zrovna doma. „Možná učitele prostě neslyší.“

Jaká ironie, že jsem jeho slova slyšela jasně i z vedlejšího pokoje.

Nejsem dyslektička, slepá ani hluchá. Bohužel pro všechny jsem prostě blbá.

Olíznu si bříško prstu a sbírám jím drobečky pistácií ze stolu, abych si je donesla k ústům.

„Ale fuj, Maeve, okamžitě s tím přestaň. Nechci mít v buchtách tvoje sliny.“

„Proč? Pro koho je pečeš?“

„Pro nikoho. Bože, vážně potřebuju zvláštní výmluvu, abych nechtěla oslintaný buchty?“

„Takže jsou pro Sarru, co?“ popíchnu ji. „Máš s ní zase rande.“

„Sklapni,“ zavrčí Jo, shrábne si do dlaně poslední zbytek oříšků a vmíchá je vařečkou do těsta.

„Takže to je pravda!“ řeknu triumfálně. „Ale nečekej, že ty tvoje buchty ocení. Pěkně ti je pochválí, a pak ti někde zahne a nacpe se brownies.“

Joanne přestane míchat a zrudne jako rajče. Bože, teď jsem to asi zbodala. Někdy zapomínám, že i když už všichni o Sařině podvodu víme pěkně dlouho, ona ho v srdci stále prožívá. Já už jsem se s tím možná vyrovnala, ona ale rozhodně ne.

„Ale no tak,“ nadhodím. Pokud se mi podaří ji rozesmát, odhodíme vzpomínku na Sarru přes rameno jako špetku soli pro štěstí. „Brownies jsou stejně pěkně hnusný. To nejpřeceňovanější sladký pečivo na světě. A taky jdou s každým.“

Joanne ale jen dál mlčky roztírá těsto po plechu.

„Brownies mají rádi jen blbci,“ vyzkouším to znovu, zatímco se dívám, jak dává plech do trouby.

„Ježíš, Maeve, nechceš toho nechat?“

Najednou na mě křičí. Vztek s ní cloumá tak, že se zapomene a popálí si o okraj trouby předloktí. Vyjekne a instinktivně se za to místo popadne, takže pustí plech s těstem na zem. Popadnu papírové utěrky a chci uklidit tu lepkavou žlutou spoušť.

„Dost!“ odhání mě Jo s křikem. „Prostě vypadni! Vypadni! Vypadni! Mazej do pokoje!“

„Se jen snažím pomoct, ty huso pitomá!“ prsknu a v očích mě najednou štípou slzy. Bože, jen nebul. Nebul. Není nic horšího než být benjamínek a brečet. „A nemáš mě co posílat do pokoje! Nejsi máma, tak si dej odchod!“

Teď zase brečí Joanne. Někdy si myslím, že byla sama tak dlouho nejmladší, že je ještě větší citlivka než já. Jí byl totiž její status benjamínka nemilosrdně sebrán, zatímco já se ho snažím setřást.

Kuchyňské dveře se rozletí a v nich stojí máma s vodítkem v ruce a utahaným výrazem ve tváři. Pes se okamžitě vrhne na rozlité těsto, a než ho máma stačí s naříkáním o jeho citlivém zažívání odtáhnout, nacpe si ho pořádný kus do tlamy.

„Chyť ho!“ křičí máma. „Maeve, odtáhni toho psa! Tutu, FUJ! Ty potvoro! Joanne, bylo v tom máslo? Nečekejte, že pak po něm ten smradlavej mléčnej průjem budu uklízet! Víte, jak to páchne?“

Vyhodíme Tutua za dveře, abychom v klidu uklidily spoušť v kuchyni. Joanne zatím mámě líčí, jaká jsem mrcha.

„Kdo by to byl řekl,“ utrhnu se na ni. „Je ti přes dvacet a žaluješ jak malá.“

Potom na ni vychrlím hromadu hnusných věcí o ní a Saře, kterých sice vzápětí lituju, ale omlouvat se nehodlám. Společně s Tutuem se jako dva psanci uklidíme do mého pokoje.

Na telefonu mi vyskočí padesát oznámení WhatsAppu, ale všechny jsou z nějakých skupin. Niamh Walshová a Michelle Breenová mě párkrát označily. Chtějí vědět, jakou odpornost mě slečna Harrisová nutila dělat po škole.

Vyklízela jsem Bednu, odpovím.

Hromada smajlíků.

To je kráva, napíše někdo.

Ale našla jsem tam hromadu zajímavejch krámů, napíšu a pošlu fotku walkmana s podomácku namixovanou kazetou.

Následuje pár překvapených reakcí, než všichni přejdou k zajímavějším tématům. Ve skupině je nás nejméně čtrnáct, takže je těžké sledovat každého. Jako obvykle mě napadne, že bych si moc přála mít nejlepší kamarádku, někoho, s kým bych si mohla popovídat.

Kdysi jsem takovou měla, ale s Lily jsem nadobro skončila. Už skoro rok a půl se spolu nebavíme.

Pak si vzpomenu na karty. Na sytou rudou a fialovou, vážné tváře a podivné symboly. Vytáhnu je z batohu, promíchám a srovnám podle čísel.

1. Blázen.

Chlapík se psem a flétnou. Vypadá trochu jako nějaký dlouhovlasý princ a docela mu to sekne.

2. Mág.

Týpek, který u stolu míchá nějaký lektvar.

3. Velekněžka

Žena s měsícem na hlavě. Krásná a přísná skoro jako slečna Harrisová.

Dívám se na ně, jako bych doufala, že si tím zíráním na malované figurky přivodím nějaký nadpřirozený zážitek. Nestane se ale vůbec nic. Nakonec se znuděná vlastní nevědomostí posadím k počítači a googlím: Jak vykládat tarot.

Pak už nic jiného nevnímám.

Kapitola třetí

„Ahoj všichni, vítejte na mém kanále. Jsem Raya Stříbrná ze Stříbrokouzel a dnes se naučíme, jak na klasický výklad tarotu ze tří karet.“

Paní v klipu na YouTube sedí s nohama křížem v proutěném křesle uprostřed svého obchodu s ezoterickým zbožím, který se nachází přímo v jejím domě, a moc jí to sluší. Raya má dvě děti, psa, kočku a šestý smysl.

Dívám se na ni teprve dvě hodiny, ale už ji zbožňuju.

Taky jsem se hodně naučila. Třeba to, že karty s figurami jako Smrt, Mág nebo Velekněžka jsou něco jako hlavní postavy tarotu. Dohromady se jim říká Velká Arkána. Zbytek jsou jen barvy jako v obyčejných hracích kartách. Ty se nazývají Malá Arkána. Poháry představují emoce, meče mysl, hole vášně, disky peníze.

„Meče, poháry, hole, disky,“ vyjmenovává Rayina e-kniha. „Hlava, srdce, slabiny, chodidla.“

„Nejdřív si karty pěkně zamícháme,“ nabádá diváky a nechá si tarot klouzat v dlaních jako hedvábný šátek. Když její pohyb chci napodobit, vypadne mi balíček z ruky a přistane na dece. To míchání budu ještě muset trénovat.

„Pokud vykládáte někomu jinému, nechte zamíchat jeho. Karty jsou živoucí bytosti a musí do sebe nasát energii toho, kdo se ptá. Potom poproste zákazníka, aby třikrát sejmul levou rukou, dejte balíček zase dohromady a udělejte z karet vějíř, aby si zákazník mohl vybrat.“

Udělám to přesně podle pokynů.

„A teď si vyberte tři karty. Jedna reprezentuje minulost, druhá přítomnost a třetí budoucnost.“

Opatrně si vytáhnu tři karty a podívám se na ně. Měsíc, Vůz a Věž. Měsíc je vyvedený v pěkných zářivých barvách. Vůz má na sobě ilustraci muže řídícího dvojspřeží šílených koní. Strach mi ale nahání jen Věž – vypadá totiž děsivě. Je polorozbořená a její kameny olizuje oranžový plamen. Dokonce se z ní řítí dvě postavy vstříc jisté smrti. Zamrazí mě, ale věřím Raye, když tvrdí, že skutečně zlověstná není žádná z karet a že všechno má i svoji světlou stránku.

Zastavím video a podívám se na Kindle do e-knihy s popisem karet. Rayiny interpretace jsou jednoduché, krátké texty napsané obyčejným jazykem bez podivných magických kliček. To proto se mi Raya tak líbí. Už teď mám pocit, jako bychom byly kamarádky.

Měsíc: Vládne našemu cyklu, takže máme důvod se na něho zlobit. Tato karta reprezentuje hlubokou energii podvědomí a potlačené věci. Pamatujte si, že zlo nakonec vyjde na povrch!

Vůz: Prrrrr! Zpomal! Tvůj vůz brzy sjede z cesty, nebo se řítí tak rychle, že jeho cesta vypadá jako absolutní chaos? Zeptej se, jestli máš všechno ještě pod kontrolou.

Věž: Tak jo, chápu, že to vypadalo příšerně. Vážně děsně. Ale někdy se musí staré struktury zhroutit, aby mohlo vzniknout něco nového.

Zase pustím video, abych se dozvěděla, jak si dát svoje tři karty dohromady. „Spoléhej na intuici,“ radí udýchaně Raya, „a nech spolu karty hovořit.“

Zadívám se na obrázky a soustředím se na vlastní pocity. Náladovost měsíce se mnou poslední dobou docela ladí. Celý rok jsem ve škole sama jako kůl v plotě. Nebo spíš poslední dva roky. Všichni se ještě těsněji semkli do různých part, zatímco mě nikdo nechce. Nemám nejlepší kamarádku ani svoji vlastní skupinu, a navíc se dost mizerně učím.

Pak je tu Vůz. Chlapík snažící se zachovat klid na voze taženém dvěma splašenými koňmi. Celá já!

„Vyřkni svoji pravdu,“ pobízí mě Raya hlasem lehkým jako vánek. Její čokoládové oči ale hledí soustředěně a přímo. „Neboj se ji říct nahlas.“

„Zrovna nejsem moc šťastná,“ přiznám nahlas a k vlastnímu překvapení ucítím v koutku oka horkou slzu. Rychle ji mrknutím zaženu. „Snažím se dělat, že je všechno v pohodě, ale není.“

„Vyhledej svůj strach,“ radí Raya Stříbrná, jako by mě mohla slyšet. „Řekni, čeho se bojíš.“

„Že pokud se nedám fofrem dohromady, povede se mi vážně dost mizerně,“ vyhrknu. Než mě vlastní slova stačí ještě víc rozrušit, zavolá mě táta k večeři.

Když sejdu dolů, sedí u stolu jen táta. Jo šla ven – pravděpodobně k Saře – a máma v Abbině starém pokojíčku opravuje písemky, takže si vzala večeři tam.

„Slyšel jsem, že jsi naštvala Joanne,“ řekne táta káravě, když mi přisune talíř lasagní.

„To je její verze…“

„Měla bys být na svou sestru hodnější. Prožívá teď těžké období.“

„Ale já jsem na ni byla milá, vážně! Umím to.“

„Ty jsi víc než milá, Maeve. Jsi fajn člověk a máš v sobě tolik dobra – jen ho musíš ukázat.“

„A v tom je nějakej rozdíl?“

„Milí lidé,“ pohladí táta Tutua, který ho šťouchá tlapkou v naději, že dostane něco od stolu, „se usmívají, pokyvují hlavou a říkají, jak je to strašné, když slyší nějaký smutný příběh. Dobří lidé jednají.“

Táta je taky benjamínek, a tak se mnou většinou má větší soucit než ostatní. Jenže on byl geniální dítě v rodině idiotů, zatímco já jsem idiot v rodině géniů, takže se to přece jen nedá úplně srovnávat.

Chvilku si povídáme, ptá se mě, jestli mi jde učení o něco lépe, a já zalžu že ano.

„Jak se má Lily?“ vrtá se táta v talíři. „Ještě se spolu bavíte?“

„Už se nekamarádíme, tati,“ vyhrknu rychle a vytáhnu z kapsy tarot.

„Co to je?“

„Tarot,“ odpovím. „Mám ti vyložit?“

„To nevím. Řekneš mi, jaké hrůzy mě čekají v budoucnosti?“

„Tarot budoucnost nepředpovídá,“ napodobím Rayin klidný hlas duchovního učitele. „Jen ti pomůže pochopit přítomnost.“

„Ježíši! Nejsi v nějaké sektě? V rádiu říkali, že se teď spousta mladých nechává zlákat do sekt, ale že dostanou zrovna tebe…“

„Ale ne, jen mě zajímají ty karty. Jsou známé z historie, víš? Vykládali si je už v Itálii v patnáctém století.“

„Takže tě teď zajímá dějepis a italština? Ta tvoje sekta se mi začíná docela líbit.“

„Na,“ strčím mu balíček do ruky, „pořádně je zamíchej a dej do nich trochu šťávy.“

„Trochu čeho?“ vykulí táta pobouřeně oči.

„No energie! Karty jsou z papíru, tati, a papír zase ze dřeva stromů. Mají vědomí.“

„Aha,“ zakoktá táta zmateně. „Odkdy vlastně máš tarotové karty?“

„Ode dneška,“ odpovím, zatímco míchá a snímá. Potom z karet poskládám vějířek. „Táhni tři.“

Vybere si Desítku holí, Dvojku pohárů a Blázna. Zadívám se na ně.

„Zdá se, že se vážně snažíš,“ ukážu na figurku s hromadou holí na zádech, „ale pro samou práci trochu zanedbáváš mámu. Karty radí, abys ji vzal někam na dovolenou a prožil s ní nějaké dobrodružství, abyste se do sebe zase… ehm, zamilovali.“

„Jdi s tím někam,“ zamračí se táta. „To že v těch kartách stálo?“

„Přísahám!“

„Navedla tě máma?“

„Ne!“ bráním se, ale v srdci se mi rozlévá vítězná radost. „Proč? Mám snad pravdu?“

„Ale neeee!“ pročísne si prsty řídnoucí vlasy barvy slámy. „Tak to asi poletíme do Lisabonu, co?“

„Do Lisabonu?“

„Jo. Máma o tom pořád mluví. Prý jsou teď levné letenky. A já poslední dobou dřu jako kůň.“

„Tak jeďte!“ vyhrknu celá nadšená, že se můj výklad nepletl. „Leťte do Lisabonu!“

„A kdo bude každý den kontrolovat, jestli chodíš do školy, co?“

„Je mi šestnáct! Vzbudím se klidně sama. Navíc tu bude Joanne.“

Táta odnese talíře do dřezu a opláchne je. „Bože,“ vydechne trochu ohromeně, „tak to abych mrknul na stránky Ryanairu.“

Znovu vítězně zamíchám karty. „Přijde mi celkem zajímavé,“ řekne ještě, „že se za jeden jediný večer dokážeš naučit všechno o tarotech, ale vlastní rozvrh v hlavě nemáš.“

„Nekecej! Znám ho jako svoje boty. Je mi šestnáct, tati, ne osm!“

„A kolik je šestnáct krát osm?“

„Milion tři.“

„Špatně. Je to 128.“

„Hele,“ vytáhnu z balíčku další kartu. „Tohle je Smrt. Bejt tebou, tak si s tím bookováním letenek pospíším.“

Odejde a nechá mě s balíčkem karet z Bedny samotnou. I přes jeho pitomé matematické vtípky má táta v jednom pravdu – taky nevím, jak je možné, že jsem se naučila tak rychle vykládat tarot. Jenže tohle není jako jiné věci. Nevypadne mi to z hlavy ve chvíli, kdy se soustředím na něco jiného, jako školní učivo. Tarot mi v mozku uvízl jako texty písniček nebo poezie. Jako pocity, které jsem vždycky měla, ale teď konečně zmapovala.

Kapitola čtvrtá

Příští den mě slečna Harrisová donutí strávit většinu polední přestávky uklízením Bedny. Vlastně mi to ani nevadí. Táta mi dal náhradní baterky do walkmana, takže si teď práci vyloženě užívám a těším se, až Bednu uvidím čistou a uspořádanou, takže se do toho úkolu pouštím s vervou a goth rockem z 90. let v uších. Tarot mám schovaný v přední kapse školní brašny a mám se co držet, abych ho nevytáhla.

Pět minut před zvoněním prohlásí slečna Harrisová můj úklid Bedny za úspěch a pošle mě něco sníst. Po včerejším incidentu s dveřmi se asi bojí, že si tu sama něco udělám a ona to bude mít na triku.

Většina holek si šla koupit něco k obědu do města, jen několik studentek se ještě schovává ve třídě před únorovým chladem. Lily O’Callaghanová sedí sama nad knížkou a dlouhá světlá ofina jí padá do očí. Tam, kde se mastné vlasy dotýkají její pleti, vykvetly rudé pupínky. Jak často si ta holka asi myje hlavu? Lily sama o sobě není špindíra, jen se jí nelíbí ve vlastním těle, a tak si ho nerada všímá. Jako mozek v zavařovačce by asi byla šťastnější – k životu by jí stačilo, kdyby mohla číst a kreslit.

Když kolem ní projdu, zvedne oči, trochu nervózně se pousměje a prsty přejede po naslouchadle. Zahlédnu hlouček známých holek, a tak beze slova přidám do kroku a zamířím k nim.

Proč tohle všechno? Proč jsem na Lily tak hnusná, když jsme toho spolu tolik prožily?

Jdu si sednout za ostatními. Michelle má novou paletku líčidel americké značky doporučené devíti z deseti drag queens a je z ní celá pryč, já ale nechápu, proč ten povyk, když to vypadá stejně jako paletka z levného online obchodu za dvacet eur. Udělám tu chybu, že to řeknu nahlas, takže se všichni rozesmějí a Michelle mě zpraží pohledem.

„Promiň,“ pípnu, když si všimnu, jak jí zrudly uši. Michelle je zrzavá se světlou pletí, takže na ní jde poznat i sebemenší změna nálady. Chvilku tiše sedím a poslouchám ostatní, ale brzy mě to začne nudit, a tak se neklidně vrtím a pátrám rukama v kapse školního sáčka po balíčku karet. Jsou tam. Cože? Byla bych přísahala, že jsem je nechala v přední kapse batohu.

Musím se tvářit dost zmateně, protože holky zmlknou a tázavě se na mě podívají.

„Co je?“ zeptá se Michelle. „Tváříš se, jako by si tu někdo uprdl.“

„Ale nic,“ nasadím neutrální výraz. „Hej, chcete vyložit tarot?“

„Cože vyložit?“

Vytáhnu karty a ostatní holky se shluknou kolem nás.

„Ty ale neumíš číst z karet, ne?“ zeptá se nevěřícně Michelle.

„Trochu jo,“ pokrčím rameny. „Včera večer jsem to trénovala.“

Michelle zamíchá, sejme a vytáhne si tři karty: Královnu holí, Trojku pohárů a Eso disků.

Stejně jako včera u stolu s tátou to do sebe dokonale zapadá. Je to vlastně úplně snadné, jen to Michelle shrnu vlastními slovy. Její tvořivé zapálení pro make-up a láska ke kamarádkám jsou hlavními hnacími silami v jejím životě a povedou ji k úspěchu.

To na ni asi udělalo dojem. „Páni, Maeve, jako bys věděla, že jsem si včera založila YouTube kanál, kde budu předvádět svůj make-up.“

Ostatní se slyšitelně zajíknou, takže hned vím, že můj tarot bude velká věc.

„Ne!“

„Ale jo! Hele! Ukážu vám to!“

Vytáhne mobil a spustí YouTube. Nelhala. Na obrazovce svítí její zbrusu nový kanál s šedivým kolečkem místo fotky a nulou zhlédnutí pod názvem „Sladká skořápka“. Michelle stydlivě rudne, když nám to ukazuje, ale chce poukázat na to, jak děsivě přesné moje čtení bylo.

„Nestyď se, Michelle. Karty říkají, že ten kanál je dobrý nápad.“

„Vážně?“

„Jasně! Mrkni sem!“ Potom jí vysvětlím, že Královna holí znamená ženskou tvořivost, Trojka pohárů zase přátelství a Eso disků finanční úspěch.

Od té chvíle vykládám lidem v obědové přestávce tarot. Všichni si myslí, že v tom vězí nějaké čáry nebo že jsem vědma, jen já vím, že na tom nic nadpřirozeného není. Prostě jen znám svoje karty a taky svoje spolužačky, to je celé. Když si Becky Lynchová vytáhne Trojku mečů, vím, že bolest, kterou karta symbolizuje, se týká rozvodu jejích rodičů. Niamh si vytáhne Smrt, takže všechny holky vykřiknou hrůzou, ale já vím, že Niamh se musela vzdát svého koně, když se s rodinou přestěhovala z nejzapadlejší vísky přímo do centra města.

„Takže Tulák neumře?“ pofňukává Niamh a všechny holky se k nám dramaticky nakloní.

„Ne,“ řeknu po udýchané odmlce. „Ale musíš přijmout, že část tvého života, kdy jsi měla koně, je za tebou. Teprve pak budeš moct začít něco nového.“

Brzy už o mých čteních ví celý ročník. Jedno ráno čekám ve frontě na záchod, když ke mně připochoduje Fiona Buttersfieldová a poprosí mě o výklad.

„Ahoj,“ kývne na mě, „tak to jsi ty!“

„Fiona,“ pípnu nervózně, protože se jí trochu bojím. Chodím s ní jen na jeden předmět, ale u nás v ročníku je něco jako celebrita. Chodí do dramaťáku, ale není vůbec trapná. Už to dělá tak dlouho, že všichni starší spolužáci jsou dávno na vysoké, ale pořád ji nechávají hrát ve svých hrách a baví se s ní.

„Ty se taky jmenuješ Fiona?“ zeptá se zmateně.

„Ne, ty jsi Fiona. Já se jmenuju Maeve.“

„Já přece vím, jak mi říkají.“

„Chceš něco, nebo…?“

„Slyšela jsem, že vykládáš tarot.“

„No…“ Na chvilku zaváhám. Opravdu mám vykládat někomu, koho neznám? „Chceš čtení?“

Kývne. „Jo. Ráda bych se dozvěděla, kam směřovat svoji kariéru.“

„Aha,“ odpovím. „Tak za mnou přijď o přestávce na oběd.“

„Na to zapomeň,“ založí si ruce tak bojovně, jako bych ji právě požádala, aby si sundala kalhotky. „To nevíš, že na veřejnosti se tarot nevykládá? Má to být soukromá záležitost.“

„Zdá se, že se celkem vyznáš.“

„Tita kdysi v Manile vykládala karty.“ Když zahlédne můj zmatený výraz, dodá: „Jako moje teta.“

„Aha. A proč nepoprosíš ji?“

„Protože mi řekne, abych si vybrala něco nudného jako právo nebo medicínu.“

„Aha, chápu.“ Zvoní na hodinu, ale já pořád ještě stojím před záchodem a mám pocit, že mi za chvilku praskne měchýř. Vrazím do jedné z kabinek a strhnu si legíny. Fiona čeká venku.

„Takže to uděláš?“

„Jo,“ houknu a děsně se bojím, že uslyší, jak čurám. „V poledne v Bedně!“

„Vyvážím to stříbrem!“

Asi jsem jí špatně rozuměla. „Cože?“ zeptám se nechápavě.

„Zaplatím ti!“

V poledne mě Fiona skutečně čeká u Bedny. Ještě mám od slečny Harrisové klíč, a tak si vlezeme dovnitř a posadíme se s nohama křížem naproti sobě. Všude panuje tma, jen svítilna na mobilu vrhá na naše tváře přízračnou zář.

Při míchání se na Fionu po očku zvědavě dívám. Vážně mě překvapuje, že přišla. Není vyložené zlá, ale drží se zpátky a já se jí ani nedivím. Její máma je Filipínka, a tak si jako jedna z mála nebílých spolužaček ve škole musí vyslechnout spoustu poznámek na svůj vzhled. Loni ji po návratu z prázdnin pár holek poprosilo, aby si vyhrnula rukáv a srovnala s nimi prázdninové opálení. Dlouhou černou lesklou hřívu jí taky někdo v jednom kuse chválí, ale vždycky to vyzní trochu divně: „Vsadím se, že máš tak pěkný vlasy, protože jíš hodně ryb.“

Podám balíček zpět Fioně a poprosím ji, aby si zamíchala a sejmula. Potom si vybere karty. Zadívám se na ně a na chvilku mlčím.

„Jsi zrovna… v pohodě?“ zeptám se opatrně.

„Co tím myslíš?“

„Jen, že máš trochu… smutný karty.“

„Ptala jsem se tě na kariéru.“

„To jo, ale…“

Výmluvně ukážu na tarot. Pětka pohárů. Smutek, úzkost, ztráta. Trojka mečů. Zlomené srdce. Devítka mečů. Starosti.

Zachvěje se jí ret. Vždycky jsem Fionu viděla jen jako trochu nafoukanou holku, někoho příliš dobrého na to, aby se zahodil s obyčejnými plebejci.

„Jen se mi prostě zdá, že tě teď zaměstnávají jiné věci než… ehm, kariéra.“

Dlouze se zadívá do karet a já počítám s tím, že se sebere a výklad odvolá.

„Víš, chodím s jedním klukem,“ přizná se ale nakonec. „Je starší.“

„Aha,“ pokývám hlavou a snažím se tvářit, jako bych jí chtěla říct: No jasně, já mám taky zástupy starších kluků…

„Je mu dvacet.“

„Páni.“

„Potkali jsme se v divadle,“ pokračuje zadýchaně. Trochu mě štve, jak pateticky vyslovuje „divadlo“. Jako by v tom slově bylo dlouhé í. „V dívadle.“

„A on teď chce, abych s ním měla…“

„Sex?“ odhaduju.

„Ano,“ vydechne vděčně.

„A ty?“

„Já nevím!“ vyhrkne zoufale a prohrábne si prsty vlasy. „Ale už spolu chodíme tři měsíce, takže by to zas nic tak skandálního nebylo.“

„Hm-hm,“ zamručím zamyšleně. Tohle je už teď vyšší dívčí. Jsem tarotový amatér, ne psycholog, ale vynasnažím se jí pomoct. „No, ty karty ti ale něco jasně říkají.“

„Co?“

Zvednu Devítku mečů. „Tohle je obrázek ženy, která brečí při pouhé představě, že by se jí do postele měl vloudit mužský.“

Fiona se rozesměje. Zní to opravdově, ne jako hrané zahihňání, ale jako skutečný, srdečný smích.

„Kecy! Tohle to určitě neznamená!“

„Prostě mu řekni, že ještě nejsi připravená.“

Zkřiví pusu a znovu se zadívá na kartu. „Abych pravdu řekla, sama nevím, jestli někdy vůbec připravená budu. Ani netuším, jestli se mi ten kluk tak líbí… Ale je v dramaťáku a tam jsou všichni starší…“

Na chvilku se zamyslím. „No, mohla bys mu říct, že romantickej vztah tě rozptyluje od… umění?“

Kývne a nechá si to projít hlavou. „To není špatnej nápad.“

„Nebo se s ním prostě rozejdeš.“

Usměje se a sklopí hlavu. „To taky není marný.“

Přesně v tu chvíli někdo zaklepe na dveře Bedny. Venku stojí dvě prvačky.

„Prý tady věštíš budoucnost,“ ozve se ta smělejší z nich.

Fiona se kolem mě prosmekne. „To jo,“ potvrdí, „dvě eura za deset minut.“

Otočí se na mě a rošťácky se zazubí. „Budu se ti starat o zakázky, když mi budeš vykládat tarot zdarma, platí?“

„Platí,“ hlesnu nejistě.

„Každá celebrita potřebuje svoji vědmu.“

Snaží se o nenucený tón, ale pod slupkou hvězdy se skrývá něco, co dobře znám. Fiona je sama. Každá celebrita potřebuje vědmu a každá holka potřebuje kámošku.

A tak to s agenturou Tarot z Bedny vlastně celé začalo.

Té noci si rozložím tarot kartu po kartě na podlahu pokoje, abych si otestovala svoje znalosti a ujistila se, že opravdu poznám každou z nich. Pokud si za čtení mám nechat platit, musím si být jistá, že mě nic nezaskočí. Ukážu na každou z karet a nahlas si přeříkám její význam, jako bych recitovala kouzelnou formuli.

„Eso pohárů – soucit! Dvojka pohárů – láska! Trojka pohárů – přátelství!“

Jak to, že mi to tak jde?

Jakmile si přeříkám každou kartu třikrát, stane se něco podivného. K Světu, poslední kartě Velké Arkány, se přilepila náhradní karta. Tahle je ale jiná než ostatní. Ukazuje ženu s dlouhými černými vlasy, nožem v ústech a dlouhým bílým hábitem. Myslím, že už jsem ji někde viděla. Zavadila jsem o ni očima toho dne, kdy si ke mně přisedl v autobuse Rory, a od té doby mi nepřišla do ruky.

Zuby má vyceněné ve výrazu hravé zlomyslnosti a doprovází ji dlouhonohý pes, možná greyhound nebo whippet. Tváří se opuštěně a hlavou se opírá ženě o lýtko, jako by měl potíže s rovnováhou. Pod ilustrací stojí jen jediné slovo: HOSPODÁŘKA.

Hledám tu kartu v e-knize, ale nenajdu vůbec nic. Zkouším ji i googlit, ale marně.

Čím déle se na ni dívám, tím větší neklid se mě zmocňuje. Rozhodně to není ta nejpochmurnější karta v balíčku – třeba taková Desítka mečů s mrtvolou s desíti čepelemi v zádech je daleko strašidelnější – jen je jiná.

Žaludek se mi stáhne neurčitým pocitem viny, jako když víte, že jste někoho naštvali, ale netušíte čím. Mravenčí mi prsty a najednou vnímám každý kousek vlastní pokožky, každou odchlípnutou kůžičku, každou prasklinu v koutku rtů. Zírám té ženě do očí v tiché soutěži, která to déle vydrží, přitom už teď vím, že prohraju.

Protože ona je přece pouhá kresba, což jí dává jistou výhodu.

„Maeve!“ zavolá na mě zezdola Joanne.

„Co je?“

„Tak přijdeš k večeři, nebo ne?“

„Už jdu!“ zvednu se, posbírám rozložené karty a poskládám je zpět do úhledného balíčku.

Až na ni. Na Hospodářku, pravděpodobně nějaký podivný druh žolíka, který ve výkladu tarotu nemá co pohledávat.

Vyndám ji a strčím do hlubin zásuvky někam mezi stránky Abbiina starého francouzského slovníčku, který mi poslala.

Potom zamířím do kuchyně, naházím do sebe pad thai, a dokonce se mi podaří se celý večer nepohádat s Jo.