Carol Wyerová

OKO ZA OKO

KALIBR

Přeložila Naďa Funioková

AN EYE FOR AN EYE

Copyright © 2021 by Carol Wyer

All rights reserved.

Translation © Naďa Funioková, 2022

ISBN 978-80-242-8019-6

PROLOG

Březen 2021

Svou neohrabanost sváděla Kate spíš na vrtošivé kolébání stařičké vlakové soupravy než na vypité víno nebo ty malé bílé tabletky, které si vzala, aby jí pomohly přečkat všechno to oficiální potřásání rukama a poplácávání po zádech. Dávala přednost vyšetřování před sklízením chvály za práci, ať už svoji, nebo svého týmu. Ty prášky byly nezbytnost. To víno ne.

V malé místnůstce vlakové toalety si Kate opláchla ruce studenou vodou. Oficiality ve zdraví přežila, takže se už zase mohla soustředit na všední záležitosti. Namísto bezúčelného navazování kontaktů by raději uzavřela nedávnou drogovou razii. Její úvahy přetrhlo zabroukání mobilního telefonu. Zatřepala rukama, aby z nich setřásla kapky vody, a vytáhla přístroj z kapsy, jenže v tu chvíli sebou vlak prudce škubl doleva, takže jí mobil vyklouzl a odlétl k záchodku. S popuzeným mlasknutím se sehnula, aby ho zvedla, ale uvízl za mísou. Nasoukala se do prostoru mezi záchodkem a zdí, svezla se dolů a zachytila ho dlouhými štíhlými prsty. Sotva ho však sevřela, vlak sebou znovu cukl, dveře toalety se rozlétly a s třesknutím narazily do ocelové mísy.

Ten randál ji zaskočil. Zástrčka pitomá, nejspíš pořádně nedržela. Nebo že by ji nezajistila? Za to mohl ten alkohol. Narušoval její schopnosti. Nejspíš zapomněla zamknout. Loktem rozmrzele odstrčila dveře, za nimiž zůstala uvězněná. Za pomoci kymácení vlaku se zabouchly a umožnily jí vycouvat s mobilem v ruce od záchodku. Displej hlásal „Neznámé číslo“.

Protáhla se zpátky do chodbičky, obrátila se doprava ke dveřím s nápisem „První třída“ vyrytým do matného skla a pak se na moment zastavila, aby v pohupujícím se vlaku získala rovnováhu. Tomu lupnutí, jako když korková zátka vylétne z lahve šampaňského, zpočátku nevěnovala pozornost, když se ale ozvalo podruhé, vzhlédla. Užasle zamžourala.

Ne.

To není možné. Znovu už ne.

Její mozek se usilovně snažil dodat té scéně před ní nějaký smysl. Přiopilost, kterou do té chvíle cítila, se vytratila a vypité víno se jí v krku proměnilo v obří kyselý knedlík.

Vagonem procházela jakási postava. Muž měl ruku nataženou před sebe a svíral v ní pistoli, kterou obracel střídavě doleva doprava a systematicky střílel pasažéry.

Prásk!

Rozezněl se pronikavý výkřik, který však vzápětí přehlušila vlaková soukolí.

Každičkou žilkou v těle jí proudily ledové střípky. Poprvé v životě ochromil detektiva inspektorku Kate Youngovou strach. Najednou jí došlo, proč se dveře na toaletu rozlétly. Ten chlap je vykopnul, aby zkontroloval, jestli uvnitř někdo není. Prostý fakt, že je zapomněla zamknout, jí možná zachránil život.

Neměla ale čas nad tím dumat. Jedna polovina mozku na ni vřískala, aby vzala nohy na ramena a někde se schovala, jenže ten druhý hlas v její hlavě jí bránil pohnout se z místa.

Dělo se to znovu. Zabiják s pistolí kosil cestující ve vlaku. Co jestli nejednal sám a byli tu s ním i další, kteří teď bezcitně připravují o život muže, ženy i děti? Někde za jejími zády klidně mohl být druhý zabiják. Co má dělat?

Prásk!

Ohlédla se za sebe k zavřeným kovovým dveřím, jež oddělovaly vozy od sebe. Nikdo tam nebyl. Alespoň zatím ne. Ten muž v první třídě byl nejspíš osamělý střelec. Nezbývalo jí než doufat, že tomu tak je. Jak se tam s rozklepanými koleny a mocně bušícím srdcem tiskla ke stěně uhánějícího vlaku, nakonec nad ní přece jen převzaly vládu trénink a instinkty. Musí jednat, a to rychle. Zhluboka se nadechla, sáhla po klice dveří, stiskla ji, a když se dveře pootevřely, rychle se protáhla vzniklou mezerou. Toho muže měla přímo před sebou. Čtyři kroky… tři kroky… dva. Už byl na dosah. Už natahovala ruku s tím, že ho překvapí, nasadí mu kravatu, stáhne ho na podlahu a odzbrojí. Vtom však kdosi vyskočil a zatarasil jí uličku.

„Kate!“ zachrčel tlumeně superintendant John Dickson. Obličej měl zachmuřený. „Posaďte se, Kate.“

Vlak sebou prudce zacloumal ze strany na stranu a vrátil ji zpět do reality. Nezajištěné okénko se s bouchnutím zavřelo. Prásk! Muž, jehož málem napadla a který neměl ani tušení, co se před chvílí stalo, klidně pokračoval ke dveřím na konci kupé a vyšel jimi ven. V ruce nedržel žádnou pistoli, jen srolovaný výtisk Metra. Johnova teplá ruka ji pevně sevřela v nadloktí, prsty se zaryly do měkkého masa. Zaplavil ji zmatek. Byla si tak jistá tím, co vidí. Vrátila se zpátky na své sedadlo a John se vmáčkl vedle ní.

„Co se to stalo, Johne?“ zeptala se šeptem.

„Málem jste zranila civilistu. Měla jste ale štěstí, protože na vás dávám pozor. Nadskočíte při každém šustnutí už od… od té doby, co… No, to tady rozebírat nemusíme. Tohle na to není vhodné místo.“

Jeho hlas jako by proplouval kolem ní. Zírala přímo před sebe, rukama pevně svírala loketní opěrku a srdce jí divoce tlouklo. Co je to s ní? Nikdy dřív se takovéhle chyby nedopustila.

„Kate… Teď k vám mluvím jako znepokojený kolega, ne jako šéf. Vaše reakce byla pochopitelná, v poslední době jste pod obrovským tlakem. Nemůžete se ale pořád takhle přetěžovat. Já vím, v lednu jste odmítla delší volno a navzdory všem radám se vrhla zpátky do práce, jenže tohle dokazuje, že si o vás děláme starosti oprávněně. Neměla byste tady být.“

Zadívala se mu do očí. Co tím myslel? Dokázala přece, že na to pořád má, ne snad? Ten incident přede dvěma měsíci byl traumatizující, ale ona i ostatní policisté, které to zasáhlo, si tenkrát vzali pár dnů volna a využili nabídky sezení u psychologa.

Jeden zádrhel tu ovšem byl. Ty prášky. Nejspíš právě ony měly na svědomí její zbrklé jednání. Teď si nadávala, že je smíchala s alkoholem. Ale superintendant Dickson přece určitě ví, že se jí tenhle kiks nepodobá.

Soustředila se na jeho rty. Pořád mluvil. Znovu se naladila na jeho hlas, který se táhl jako med. „Chci, abyste si vzala delší placené volno, třeba odjeďte někam na dovolenou, dopřejte si trochu klidu a sluníčka. Prospěje vám to.“

Pracovala tvrdě – možná až příliš tvrdě, ale to bylo pochopitelné, ne? Už dva měsíce se snažila dobrat pravdy. Nemohla si vzít volno. Zatím ještě ne.

Dicksonův obličej byl vtělená upřímnost, jenže hlásek v její hlavě, jenž zněl přesně jako hlas jejího manžela Chrise, posměšně ucedil: „Jasně, na čas vypadnout od sboru, abys nemohla dělat vlny.“

„Jsem v pořádku. Jenom trochu unavená… za to může to víno.“

„Ne, Kate. Potřebujete si pořádně odpočinout. A to je rozkaz.“ Obrátil pozornost zpátky ke knize, která ležela hřbetem nahoru na stolku, a zanechal ji vlastním myšlenkám.

„Vypadá ustaraně, Kate. A ustaraní lidé obvykle něco skrývají.“

1

Pátek 4. června 2021 – ráno

Kate se přemáhala, aby nezačala křičet. V hlavě jí rezonovaly zmučené steny. Zoufale tápala po zbytcích příčetnosti, jež nacházela skryté v temných koutech své mysli. Věděla, že je to všechno jen sen. Stejná noční můra, jaká ji poslední dva měsíce pronásledovala skoro každou noc. Zase se vzbudí. Jen jí musí nasadit opratě, ovládnout ji, jak jí radil doktor Franklin.

„Část vašeho mozku chápe, že zažíváte noční můru, ačkoli působí velice reálně, a vaše mysl vás ochrání. Nechte své vědomí, aby se přizpůsobilo tomu, co se vám děje, a ono se časem naučí ovlivňovat průběh toho zlého snu. Dostanete ho pod kontrolu.“

Kate stála v chodbičce kolébajícího se vlaku ve čtyři třicet z Eustonu, zády se tiskla na stěnu vagonu, nohy rozkročené, aby udržela rovnováhu, a přejížděla prsty po displeji mobilu. Přikovanou na místě ji držel pohled na nezřetelnou postavu za zavřenými dveřmi, jejíž hlava a ramena se otáčely střídavě doleva a doprava, jak postupovala uličkou a systematicky, jednoho po druhém, střílela cestující.

Doktor Franklin měl pravdu, tohle bylo lucidní snění. Ovšem bez ohledu na to, jak moc si Kate přála ovlivnit vyústění toho snu, v její moci bylo jen pozorovat. Zabiják se pohyboval pomalu, neskutečně pomalu. Kate přejela prsty kluzkými potem po displeji a přitiskla si mobil k uchu.

Svištění a řinčení uhánějícího vlaku, které se táhle nesly chodbičkou, společnými silami přehlušily hlas na opačném konci. Kate mluvila, ale nebylo nic slyšet. Jako by někdo ztlumil soundtrack v její hlavě. A pak se najednou cosi ozvalo, znělo to jako štěbetání tisícovky rozčílených papoušků.

Hluk zesílil a papouščí štěbetání se proměnilo v cosi rozpoznatelnějšího, v docela běžný zvuk: zvonění budíku. Kate nedokázala pohnout končetinami. Silou vůle se snažila přimět ruku, aby se zvedla a umlčela kravál zaznívající z nočního stolku, jenže ta odmítla spolupracovat a ona, příliš otupělá spánkem, tam jen dál bez hnutí ležela. Pak se za ní ozvalo zamručení a randál konečně utichl.

Kate se zoufale snažila probojovat k vědomí, vymanit se z té ohavné noční můry.

„Zlé sny?“ zeptal se Chris. Stejnou otázku jí kladl většinu rán, i když mu na ni většinu rán neodpověděla. Nebylo třeba. Potem zmáčený polštář hovořil sám za sebe.

„Jo. Jako obvykle.“

„Doktor ti přece vysvětlil, že bude ještě nějakou dobu trvat, než to přejde. Poslyš, Kate, ty prášky ti nepomáhají. Asi bys je měla vysadit.“

„No dobře,“ zamumlala ztuhlými rty.

„Myslím to vážně, Kate. Jsi hrozně… Totiž… V poslední době nejsi ve své kůži. Měla bys ty prášky zahodit a zapřemýšlet o návratu do práce.“

„Co když budu mít další výpadek a tentokrát opravdu ublížím nevinnému člověku?“

„To se nestane.“

„Mohlo by. Kdyby u toho tenkrát nebyl Dickson –“

Jeho hlas nabral přísný tón. „No tak, Kate. Tohle už jsme spolu přece probírali. Zmýlila ses. Byla jsi ve stresu a ten chlap vypadal podezřele. Zareagovala jsi adekvátně tomu, jak sis v tu chvíli situaci vyložila. Není to žádné velké překvapení, když vezmeme v úvahu, co se stalo tenkrát –“

„Ne. Nemluv o tom. Okamžitě toho nech.“ Přetáhla si peřinu přes uši. Už tohle téma nechtěla dál probírat. Všechno podělala a to bolelo. Cenila si své reputace, těšilo ji, že kráčí v otcových stopách, byla hrdá nato, čeho dosáhla, a pak ten jediný chybný krok přivedl veškeré její snažení vniveč. A všechno ještě zhoršovala skutečnost, že k tomu uklouznutí došlo v přítomnosti Dicksona.

Chris na moment zmlkl a pak se zeptal: „Jsi v pořádku?“

„Ano. Díky.“ Chris jí byl vždy oporou. Nikdy by ji nenechal ve štychu. V tomhle ohledu mu bezvýhradně důvěřovala. Milovala jej tělem i duší. Tělem i duší. To byl oblíbený slovní obrat jejího otce. A v tomto případě Kate, i když nad tím v duchu koulela očima, cítila, že přesně vystihuje realitu.

S Chrisem se seznámila v září 2015 při dopravní nehodě. Byla tehdy mimo službu a stala se svědkem toho, jak náklaďák s cizí poznávací značkou přejel na M6 z prostředního pruhu do rychlého, aniž by bral ohledy na BMW, které se ho snažilo předjet, a vytlačil osobák do travnatého středového pásu. Silný náraz vymrštil BMW do vzduchu, vůz se několikrát přetočil, až nakonec přistál celý zdemolovaný a rozlámaný v protisměru. Složky integrovaného záchranného systému dorazily vzápětí, Kate však byla přímo na místě nehody. Řidič osobního vozu přežil. Široký obličej měl potlučený, ale zářily z něj ty nejzelenější oči, co kdy viděla. Jeho nohy zůstaly zaklíněné pod volantem a zmačkanými plechy. Nezdál se být tím, co se mu stalo, nijak zvlášť zdeptaný, chránil ho šok a adrenalin. Kate zůstala s ním a po celou dobu, kdy spolu čekali na pomoc, na něj mluvila.

Vzhledem k okolnostem byl překvapivě výřečný. „Vím, že to zní hloupě,“ poprosil, „ale nemohla byste mě chytit za ruku? Cítil bych se líp.“

Vzala jeho širokou dlaň do své a jemně ji stiskla.

„Máte nádherně hebké ruce,“ poznamenal a víčka se mu zachvěla, protože začínal pozvolna upadat do bezvědomí.

Ztrácela ho. A to nemohla dovolit. Pevně stiskla jeho dlaň, a když si tím znovu získala jeho pozornost, usmála se na něj. „Nebyla to nejhorší balicí hláška, co jsem kdy slyšela.“

„Až se odsud dostanu, pozvu vás na hostinu přímo neodolatelných balicích hlášek.“

„Už se nemůžu dočkat. Ale platím já. Nedělám dluhy.“

„Panovačná.“

„To jsem celá já.“

„Líbí se mi to.“

Zůstala. Až do chvíle, kdy ji zdravotníci a hasiči požádali, aby ustoupila stranou, a i pak se jejich příkazům podvolila jen zdráhavě, svíraná obavami o toho cizího člověka, který mezitím upadl do bezvědomí. Postávala u silnice, zatímco ho vystřihávali z vraku a nakládali do vrtulníku letecké záchranné služby, který ho dopraví do nemocnice. Sotva vzlétl, sedla za volant a vypravila se do šedesát kilometrů vzdálené nemocnice ve Stoke-on-Trent, kde pak čekala na zprávy o zdravotním stavu toho muže. Vydržela tam celou noc až do pěti hodin ráno, kdy skončila operace, která mu měla zachránit roztříštěnou nohu, a byla jeho první návštěvnicí. Muži s očima barvy mořské zeleně se kupodivu podařilo rozbít to neviditelné brnění, které si navlékala na ochranu před jakýmikoli hlubšími city.

Přikrývka se pohnula, když se Chris posadil. Příjemné teplo vystřídal studený vzduch.

Pocítila v srdci úlevu. Mezerami v závěsech dovnitř pronikaly první sluneční paprsky a venku se s bafáním probral k životu motor startujícího auta. Lidé se probouzeli a najížděli na každodenní rutinu. Kate najede na tu svoji. Vyrazí si zaběhat, osprchuje se a pak… Znovu na ni dolehla ospalost, ovinula ji svými chapadly a začala ji stahovat zpátky do hlubin. Tentokrát se jí poddala, nechala se sevřít v jejím něžném objetí a upadla do bezesného, paralyzujícího spánku.

Když se později probudila, měla v puse sucho a zatuchlo. To byl důsledek léků. Hořká pachuť jí stáhla obličej v grimase. Po schodech do přízemí se odploužila ještě v nočním úboru – staré Chrisově pracovní košili. Stejně ji nikdo neuvidí. Co na tom sejde, jestli se potlouká po domě v oblečení do postele? Nikam přece nemusí. Osten studu ji přiměl k úvahám, jestli by se neměla převléknout do sportovního a jít si ven zaběhat. V poslední době těžce zanedbávala pravidelné cvičení. Už to bylo dost dávno, co naposledy vyrazila na obvyklou trasu přes park a kolem jezera, během níž střídala sprinty s delšími fázemi joggingu, než se nakonec zastavila u sukovitého kaštanu, kde si dopřála sérii cviků na protažení, po kterých její tělo lesknoucí se potem zaplavily endorfiny. Přesněji řečeno to byly dva měsíce. Další den poflakování už moc škody nenadělá. To ty prášky. Chris měl pravdu. Měla by je vysadit, jenže zmírňovaly její nervozitu a pomáhaly jí překonávat otupující dny. Potřebovala je. Možná by je mohla omezit. Pěkně postupně.

Nalila si do sklenice filtrovanou vodu, vyloupla zpod stříbrné hliníkové fólie platíčka položeného vedle konvice dva prášky, polkla je a zapila. Chladný, osvěžující pramínek tekutiny jí hladce sklouzl hrdlem. Svezla se na barovou stoličku vedle moderního kuchyňského ostrůvku a nezaostřeným pohledem zírala do prázdna. Všechny myšlenky se kamsi vypařily.

Zarachocení poštovní schránky ji probralo zpátky k plnému vědomí. Neměla tušení, jak dlouho tam seděla jako zhypnotizovaná. V poslední době takhle promarnila spoustu času. Ačkoli ta otupělost byla fajn. Zvedla došlou poštu – reklamní leták –, a když ho odkládala na kuchyňskou linku, všimla si krabice s cereáliemi, která tam stála. Skvěl se na ní lepicí papírek, na nějž Chris napsal vzkaz. Přečetla si ho a uchechtla se.

„Tyhle jsou mňamka. Kup, prosím tě, další.“

Přikreslil k tomu smajlíka. Chris vždycky snídal, bez ohledu na to, v kolik hodin vstával. Zažila ho s miskou cereálií dokonce i ve dvě ráno. Tenhle druh obsahoval kousky čokolády. Koupí mu další krabici, až půjde do obchodu. Že by dneska? Pustila rádio a skoro okamžitě ho vypnula. Z hudby ji rozbolely uši, až se jí zkrabatil obličej. Koho by napadlo, že sluch může být tak citlivý? Dovlekla se k dřezu a zadívala se na zahradu. Její pozornost upoutal trs vlčích máků se sytě šarlatovými okvětními lístky, který se rozhodl vyrůst na okraji zahrady. Proč se tam semínka usadila? Vlčí máky vyvolávaly vzpomínky, a ona nechtěla vzpomínat. Chtěla zapomenout.

Tuhle zahradu vyprojektovala místní firma pro dva zaměstnané manžele, kteří si nepotrpěli na hrabání v hlíně. Zdařile ji osázela rostlinami a keři, jež vyžadovaly minimální údržbu, ale zajišťovaly barevnost po celý rok, položila umělý trávník, který vypadal jako živý, a zbudovala dřevěnou terasu, ideální pro odpočinek. Ta terasa byla Katin nápad, ohniště na barbecue s polokruhovou kamennou lavičkou Chrisův. První rok na zahradě rozvěsili světelné řetězy ve tvaru palem, aby jí dodali tropický nádech, a za teplých letních večerů se uvelebili na nadýchaných polštářích a s žaludky plnými grilovaného masa pozorovali karmínově rudé a sytě oranžové plameny, dokud oheň definitivně nezhasl. Druhý rok k nim léto nebylo tak přívětivé a venku trávili méně času. Polštáře uskladněné v modře natřené kůlničce na konci zahrady už nevytáhli hodně dlouho. Pět let? Chris si nabral další pracovní povinnosti. Získal sice uznání, které si zasloužil, jenže úspěch znamenal delší vzájemné odluky. A pokud jde o Kate, no, ta byla vždycky ctižádostivá. Měli by si zase najít čas, aby si užili ohniště a romantické posezení. Vytáhne ty světelné řetězy a zjistí, jestli ještě vůbec fungují…

Postava, obrácená k ní zády, prochází vagonem a v ruce svírá pistoli.

Rychle zamrkala, aby ten obraz zahnala. Prášky už zabraly. Opět se snášela ta povědomá mlha, která se kolem ní obtáčela jako neviditelná měkká přikrývka. Ochranitelsky si ovinula paže kolem těla. Zhluboka dýchej. Nádech. Výdech. Nádech. Když naposledy dlouze vydechla, vidina železničního vozu se rozplynula. Pomalými pohyby se přesunula ke konvici a naplnila ji. Musí vyhrabat ty světelné řetězy. Bude hezké usadit se venku na čerstvém vzduchu. Po večerech už se začínalo oteplovat. Zařinčení domovního zvonku ji vytrhlo ze zasnění a ona se znovu odloudala do chodby.

Návštěvník, jenž ji pozdravil, byl tím posledním, koho by čekala. Rozpačitě tam postával šéfinspektor William Chase v džínách a kostkované košili, která by seděla spíš kovbojovi než osmapadesátiletému detektivovi, a v masitých rukou svíral nevelkou kytici. Kaštanové oči na ni hleděly omluvně a obočí měl lehce povytažené, jako by očekával konfrontaci.

Vrazil jí květiny pod nos. „Od kluků. Jejich oblíbené.“

Těmi „kluky“ myslel William své včely. Byl nadšeným včelařem, na zahradě měl několik úlů a aktivně bojoval za ochranu včelstev. Přijala kytici frézií, přivoněla si k nim a obdivným pohledem ocenila sytě zlatavé odstíny něžných okvětních lístků.

„Pojď dál, Williame,“ vyzvala ho.

„Promiň,“ zamumlal. „Špatný den?“

„To jsou všechny.“ Dveře nechala otevřené, a zatímco si otíral boty, vrátila se do kuchyně. Přišel tam za ní, bez vyzvání se posadil a mlčky ji sledoval, jak plní skleněnou vázu vodou, ukládá do ní květiny a staví ji na kuchyňský stůl. „Jsou nádherné. Vyřiď klukům, že mají báječný vkus.“

„Vyřídím.“ Vyhledal pohledem její obličej. „Nebudu chodit kolem horké kaše, Kate.“

S Williamem vycházela vždycky skvěle. Byl pro ni víc než jen nadřízený, byl to blízký rodinný přítel, člověk, jenž jí byl oporou po celý její život, osobní i profesní.

„O co jde?“

Williamovi poklesla spodní čelist a na krku mu naskákaly vrásky, kvůli nimž trochu připomínal želvu. Ten dojem ještě zesílil, když natáhl krk a zadíval se na zahradu. Za ty roky získalo jeho kdysi uhlově černé obočí stejně šedou barvu jako vlasy, které navíc prořídly a odhalily lebku s tmavými jaterními skvrnami, oči však měl pořád stejně zářivé jako toho dne, kdy převzal oddělení.

Teď je upřel na ni. „Superintendant Dickson chce, aby ses vrátila. Vyžádal si výslovně tebe.“

„Fakticky?“

„Jo.“

„Nemyslím, že bych už byla připravená,“ namítla a odvrátila se od něj. O okno se zvenčí rozpláclo pár dešťových kapek.

Možná dneska není ten správný den, aby vytáhla z kůlny polštáře a světelné řetězy.

„Vím, jak to bylo pro tebe těžké, a pochopím, jestli chceš ještě pár dnů volna, ale dřív nebo později se k tomu stejně budeš muset postavit čelem a vrátit se. Ty nejsi ten typ, co hází flintu do žita, Kate.“

William patřil mezi tátovy nejbližší přátele. Kdyby zavřela oči, dokázala by si v duchu vykouzlit obraz těch dvou, jak popíjejí pivo z plechovky, žertují a smějí se v tátově kuchyni. William byl jedním z důvodů, proč se vlastně dala k policii. I přes svůj vztah s otcem jí, když přišlo na práci, nikdy nenadržoval. Choval se k ní stejně jako ke všem ostatním policistům a ona to přesně takhle chtěla. Nepřišel by sem dneska a nepožádal ji, aby se vrátila do práce, pokud by k tomu neměl dobrý důvod.

„Proč já?“

„Protože nikoho lepšího nemáme.“

„Co když to zase zvorám? Udělala jsem přece průšvih v tom vlaku, a ještě ke všemu před ním. Překvapuje mě, že mě chce zpátky.“

William nechal následné ticho chvíli viset ve vzduchu a těkal očima po dokonale uklizené kuchyni. Vypadala jako připravená na focení pro lesklé stránky časopisu Dům a zahrada – skoro až příliš čistá místnost, kde je vše na svém místě a která nepůsobí dojmem, že by v ní někdo opravdu žil nebo ji aspoň používal.

„Zbytečně to nafukuješ. Byla jsi pod obrovským tlakem a udělala jsi chybu. Nikdo nepřišel k úhoně.“

„Vždyť mě viděl, Williame. Jen díky superintendantovu zákroku jsem neublížila nevinnému člověku. Bůh ví, jak by to dopadlo, kdyby mě včas nezarazil.“

„Jenže to dopadlo dobře. A on by si tě nevyžádal, kdyby si nemyslel, že na ten úkol stačíš. My tě potřebujeme, Kate. Podívej se na sebe. Jak trávíš celé dny? Uklízením? Plýtváš tady svým talentem. Potřebuješ mít kolem sebe lidi. Potřebuješ se znovu cítit součástí týmu. Jsi tady zalezlá jako poustevník.“

Potlačila nutkání mu na to namítnout: „Ne, je tu se mnou přece Chris.“

Když se mu namísto odpovědi vyhnula pohledem a začala studovat vlastní nohy, tiše se zeptal: „Chceš strávit zbytek života takhle? Kate, kterou znám, by se pustila do boje, snažila by se vrátit zpátky do akce a napravovat zlo. Tak to dělá Kate, kterou znám, a je v tom zatraceně dobrá.“

Ztěžka polkla. „Myslím, že touhle Kate už nejsem.“

„Dobrá, tak se tě tedy zeptám jinak. Byla bys ochotná se kvůli mně ujmout velení malého týmu, jen ty a dva policisté, které si sama vybereš? To já tě žádám, aby ses vrátila. Potřebuju na tenhle případ tvoje odborné znalosti, Kate. Pořád jsi můj nejlepší policista.“

„Nebyla bych si tím tak jistá.“ To už se ale Kate hlavou honily myšlenky na nekonečný uklízecí rituál, do něhož zabředla, kdy drhla všechny povrchy, jako by chtěla vymazat minulost, na ty zamlžené dny, absenci smyslu života a vzpomínky, které se tak usilovně snažila vytěsnit. Nepomohla by jí soustředěná práce na případu uvolnit stisk, v němž ji svíraly každou minutu jejího života, ve dne i v noci? Velice si Williama vážila. Když se její táta přestěhoval do domu s pečovatelskou službou, vytrvale ho chodil každý týden navštěvovat, ačkoli už táta nikoho nepoznával: ani Williama, ani Chrise, ani Kate. Setřásla ze sebe ty nepříjemné představy.

Willliam, jako by jí četl myšlenky, pokračoval: „Pomohlo by ti to znovu najít samu sebe. Znám tě, Kate. Vím, jak funguješ, že se ponoříš do případu, dokud nenajdeš řešení, a pak se z něj vynoříš o to silnější. Znám tě od doby, kdy jsi byla maličká. Viděl jsem tě vyrůstat. Žádám tě, aby ses toho vyšetřování ujala, z jiných důvodů než superintendant Dickson. Chci, abys to vzala kvůli sobě. Chci, aby se znovu vyloupla na světlo ta stará Kate. Zmizela nám z očí jen dočasně. Pořád tam někde je. Jenom je třeba ji zase vylákat ven.“

Z té laskavosti v jeho hlase jí v krku narostl knedlík. Před očima jí probleskla vidina Williama, jak s očima lesklýma od slzí, ale zády rovnými jako pravítko a hlavou zdviženou stojí po jejím boku, zatímco do země spouštějí tátovu rakev.

„Tak dobře,“ řekla. „Já to teda vezmu.“

2

Pátek 4. června – před polednem

Ervin Saunders, šéf oddělení kriminalistické techniky, uvedl Kate do laboratoře. Světlo proudilo do místnosti okny posazenými tak vysoko, že jimi člověk nedohlédl na univerzitní kampus dole pod nimi. Od mikroskopu vzhlédla žena s dokonalou pletí modročerného odstínu. Vyjímala by se spíš na přehlídkovém molu než v laboratoři. Prameny ebenových vlasů měla umně stočené a sepnuté sponou. Její obličej byl skoro dokonale symetrický, ukázkový příklad toho, čemu se říká „zlatý řez“.

„Faith Katakwaová, náš nejnovější přírůstek,“ představil ji Ervin. „Tolik toužila se k nám připojit, že mi napsala nepočítaně prosebných e-mailů. Mám děsivou pověst.“ Teatrálně si narovnal vestu.

Většina kolegů považovala Ervina za lehce excentrického, působil jako šílený profesor říznutý dandym z devatenáctého století. Jednou se Kate svěřil, že si oblečení kupuje v charitativních obchodech nebo ve specializovaných buticích zaměřených na vyznavače stejné elegance v odívání a není mu cizí práce s šicím strojem. Spoustu těch nejokázalejších kousků si spíchnul sám. V práci se ovšem přece jen držel na uzdě, takže dnes měl na sobě třídílný tvídový oblek a nablýskané kožené boty.

Kate měla Ervina moc ráda. Zatímco někteří ho považovali za bizarní postavičku a pedanta, ona v něm viděla svědomitého člověka oddaného své práci. Jeho pozornosti neuniklo nic, ani ten nejnepatrnější důkaz nebo detail.

Faith pokrčila rameny. „Doneslo se mi, že je nejlepší.“

„A dost! Moje ego tolik lichotek neunese. Po zbytek dne to se mnou v práci bude k nevydržení, pokud budete v tom pochlebování pokračovat,“ prohlásil, ale oči se mu rozzářily.

Ervin odvedl Kate k pracovnímu stolu, na němž na ni čekalo několik rozložených fotografií a zpráva.

„Alex Corby,“ řekl a poklepal prstem na první snímek. „Nebylo to hezké. To vražda nebývá nikdy, ovšem provedení téhle bych shrnul třemi slovy: čisté, chladnokrevné a pečlivé.“

Kate se zadívala na první fotografii. Alex Corby s křečovitě staženým a zakrváceným obličejem, z úst mu trčel naběhlý jazyk. Ervin založil ruce na hrudi a zaujal postoj přednášejícího, který se obrací k nepočetné skupině studentů: pravou nohu lehce povysunutou, hlavu do strany.

„Uznávám, že jsou to z mé strany pouhé dohady, ale vím, že si ráda vyslechneš můj názor. Ten vrah Alexe zřejmě mučil. Roztáhl mu ústa nějakým nástrojem, který však na místě činu nezůstal. Kolem rtů jsou známky vnějšího i vnitřního zhmoždění. V puse jsme nenašli žádná vlákna, ale objevili jsme mikroskopické fragmenty kovu, z čehož jsem vydedukoval, že dotyčný nástroj byl kovový.“

Kate přikývla. Ervin spustil založené ruce a ukázal na druhou fotografii. „Jak vidíš, ruce a nohy měl spoutané plastovými stahovacími pásky, jaké seženeš v každých potřebách pro kutily.“ Snímek zachycoval Corbyho, přesně jak ho Ervin popsal, s pusou dokořán a rukama spoutanýma za opěradlem bohatě zdobené jídelní židle. „A abych nezapomněl, ten vrah mu odstranil oko. Zatím jsme ho nenašli.“

„Před, nebo po smrti?“ zeptala se Kate a zvedla snímek, aby si ho prohlédla podrobněji. Alexův pravý oční důlek byl prázdný a pokrytý rezavou vrstvičkou zaschlé krve.

„To nevíme jistě. Z patologie přidělili tenhle případ Harveymu Fullerovi, ten o tom bude mít určitě lepší představu.“

Kate ztěžka polkla. Corbyho obličej byl na kaši.

„V hltanu se nacházel cizí objekt, v němž jsme identifikovali malý kousek jablka a který pravděpodobně zapříčinil jeho smrt. A na místě činu byly zbytky nakrájeného jablka.“

Ukázal na další fotografii. Ta tentokrát zachycovala bílý porcelánový talíř s červeným jablkem nakrájeným na dílky, jehož bělostná dužina působením vzduchu zhnědla. Na stejném talíři ležel starožitný stříbrný nůž na ovoce s lesklou perleťovou rukojetí.

„Tak abych si v tom udělala jasno,“ řekla Kate, „ten vrah odnesl kovový nástroj, kterým Corbyho mučil, ale jablko, s nímž ho udusil, a tenhle nůž tam nechal?“

„Přesně tak. A tohle je vážně překvapivé: ten nůž je starožitnost, Colen Hewer Cheshire vyrobený někdy kolem roku 1880, a stojí minimálně šedesát liber. Jde o součást sady, kterou jsme našli v zásuvce příborníku v jídelně. Ten vrah buď neměl tušení o jeho ceně, nebo o něj nestál.“

Kate si promnula obličej. Ten nůž ji znepokojoval. Svědčil snad fakt, že vrah použil k nakrájení jablka právě nůž na ovoce, o jeho vzdělání? „Byly v té zásuvce i jiné typy nožů?“

Ervin chápavě pokýval hlavou. „Malé i velké, nicméně pachatel si vybral nůž na ovoce.“

„A co to jablko? Bylo v domě už před činem?“

„V kuchyni stála miska s ovocem, ale v té ležel jen trs banánů, a protože v lednici žádná další jablka nebyla, těžko říct.“

„Chápu. Díky.“

„Pokud budeš cokoli potřebovat, stačí zavolat. Dostali jsme přísně nařízeno, abychom vám poskytli veškerou možnou pomoc.“

To nařízení nejspíš přišlo od superintendanta Dicksona. Během brífinku se od Williama dozvěděla, že Dickson a Corby spolu chodili na soukromou internátní střední školu, bydleli v jednom pokoji a i později zůstali dobrými přáteli. Kate tudíž v nejmenším nepřekvapilo, že v tomto případě vyžadoval od všech plnou spolupráci.

„Je možné, že šlo o krádež, která se zvrtla?“

Ervin zavrtěl hlavou. „Corby měl na ruce rolexky a snubní prsten. Jeho náprsní tašku, ve které bylo několik kreditních karet a asi sto liber v bankovkách, jsme našli na kuchyňské lince. Na první pohled nic nechybělo: televizory, počítač, mobilní telefon, PlayStation, všechno tam zůstalo, a nikde ani stopy po nepořádku. Žádné vytahané zásuvky nebo sundané obrazy. V šatníku v hlavní ložnici jsme objevili sejf, byl ale zamčený a otisky na něm patřily výhradně Corbymu. Zkrátka, pachatel po sobě nezanechal žádné stopy. V domě máme pochopitelně v tuhle chvíli tým, jenž provádí důkladné ohledání, a s Faith procházíme veškeré potenciální důkazy, které jsme získali, ale prozatím se zdá, že dovnitř někdo pronikl čistě se záměrem zavraždit Corbyho, a dal si s tím načas.“

„Máte nějakou představu o čase smrti?“

„Došlo k tomu včera. Předpokládáme, že v rozmezí pár hodin kolem poledne.“

„Díky, Ervine. A vám taky, Faith,“ pokývla ženě, která celou dobu tiše studovala pod mikroskopem vzorky.

Faith jí oplatila úsměv. „Ráda jsem vás konečně poznala.“

„Asi bych si měla jít promluvit s Harveym, jak je daleko s tou pitvou. Později vám zavolám. Můžu si vzít ty fotografie?“

Ervin je jediným hladkým pohybem shrábl ze stolu a vložil jí je do rukou. „Jsou jen tvoje, Kate.“ Doprovodil ji přes laboratoř až ke dveřím, a když se ocitli skoro u nich, zeptal se šeptem: „Jak se držíš? Ale pravdu.“

Srdeční tep jí přešel do cvalu a dostala strach, že se jí každou chvíli rozproudí žilami panika, ovládla se však na dost dlouho, aby stačila říct: „Jsem v pohodě. Vážně.“

Maličko se sehnul, zlehka jí položil ruce na ramena a zadíval se jí zpříma do očí. „Vím, že si myslíš, že všechno zvládneš docela sama, ale je mezi námi pár takových, kteří by ti chtěli pomoct, Kate. Brnkni mi, kdybys cokoli potřebovala. Cokoli.“

Beze slova přikývla a rychle odešla, než třas zesílí natolik, že už ho nebude schopná zamaskovat. Soustřeď se, přikazovala si v duchu. Soustřeď se na vyšetřování. Pevně semkla víčka a zhluboka se nadechla…

Vlak buší do kolejí jako zběsilé monstrum, lhostejné vůči krvavé lázni, jež se odehrává na jeho palubě. Temná postava vytrvale postupuje vozem první třídy.

Zaječení.

Prásknutí výstřelu.

Výkřiky.

Když vyjížděla z parkoviště, rozostřily jí vidění šedé pramínky mlhy. Snažila se bojovat s narůstajícím strachem. Ona to zvládne. Dokáže se postavit svým kolegům, i když věděla, že zpráva o jejím nervovém zhroucení doputovala ke každému z nich do hodiny poté, co k němu došlo. Fakt, že v den, kdy to v tom vlaku tak podělala, před nimi ztratila tvář, jí působil palčivou bolest. Bude to dlouhá, trnitá cesta, pokud má znovu dosáhnout postavení, jemuž se těšila před tím faux pas.

Mračna obtěžkaná vodou vysála z krajiny veškeré barvy, dokonce i ozdobné květináče v duhových odstínech u autobusové zastávky se zdály černobílé. Někdo na zadní stěnu dřevěného přístřešku, nad hlavami několika čekajících lidí, kteří se hrbili na plastové lavici, nasprejoval slovo „hajzl“. Jejich oči jako by ji sledovaly, když projížděla kolem a pneumatiky jejího vozu rozstřikovaly vodu z čerstvě vytvořených kaluží.

Z univerzitního kampusu, kde se nacházela forenzní laboratoř, to byl jen milosrdný kousek cesty k policejní stanici, mohutné cihlové budově s pár okny a vybledlými modrými dřevěnými dveřmi. K žádné modernizaci tady nedošlo už desítky let, venku dokonce visela původní stará policejní lucerna. Do dveří bylo potřeba se pořádně opřít a Kate si všimla, že vydávají stejné uklidňující zaskřípění jako vždycky. Za celou dobu její nepřítomnosti nikdo nenaolejoval panty, což ji z jakéhosi důvodu potěšilo. Ještě v autě provedla pár dechových cvičení a ruce už se jí netřásly. Bude vypadat jako zkušený, sebevědomý detektiv, ačkoli její vnitřní já čekalo nevyhnutelné poznámky, úšklebky a komentáře o tom incidentu ve vlaku. Někteří lidé dokážou z chyb druhých vytlouct maximum, takže i když se to stalo už v březnu, byla připravená na sarkastické připomínky. Vstupní hala byla stejně staromódní jako exteriér, v ošumělé místnosti stál na vzdáleném konci formální recepční stůl sahající do výše pasu a v čekárně byly rozmístěné židle podél smetanových zdí s fotografiemi pohřešovaných a radami, jak ochránit domy před nežádoucími vetřelci. Tohle nebyla hlavní stanice, ale přístavba moderního, technologicky vyšperkovaného, účelně navrženého velitelství a místo, kde poslední tři roky vedla specializovanou kriminální jednotku. Možná to tady působilo vyčpěle a mělo v sobě závan dávno zašlých časů, ona však s tou budovou cítila spřízněnost, nejen kvůli tomu, že jí tu bylo všechno tak důvěrně známé, ale i proto, že tu před ní pracoval její otec.

Pozdravila seržanta za stolem a prošla dveřmi do chodby k úzkému dřevěnému schodišti za recepcí, které vedlo do patra, kde pracovala. S každým zaskřípěním schodů se cítila klidněji. Tuhle budovu znala. Stala se součástí její DNA. V prvním patře se zastavila. Její stará kancelář, sousedící s rušnou operační místností, se nacházela výš, tu teď ale využívat nebude. Přidělili jí jinou, na tomhle poschodí. Na schodišti se rozezněly těžké kroky a málem do ní vrazil Neil Cousins, další detektiv inspektor seshora. Když ji poznal, o krok ustoupil a v jeho obličeji se vystřídala celá duhová škála emocí od údivu po znepokojení. Promluvil váhavě, tónem, jaký by člověk použil při hovoru se smrtelně nemocným příbuzným.

„Kate! Nečekal jsem, že tě uvidím tak brzo po tom –“

Odbyla to pokrčením ramen. „Dřív nebo později jsem se vrátit musela. Doma už mi to začínalo lézt krkem, vysedávat od rána do večera s nohama na stole a koukat na televizi. Představ si, odpoledne nedávají žádný slušný detektivky, jenom samé soutěžní pořady a telenovely. Já jsem nikdy nebyla fanda telenovel.“ Rychle zavřela pusu, aby přestala blábolit, ale vzápětí toho zalitovala, protože se v jeho tváři objevil výraz, kterého se bála – soucit.

„Sama víš určitě nejlíp, jak na tom jsi, ale moc se nepřepínej. Prožila sis doopravdický peklo –“

„Kate!“ Jejich rozhovor přerušil další hlas. Byl to Morgan, jeden z policistů, které si vybrala, aby jí pomáhali s tímto vyšetřováním. Detektiv seržant Morgan Meredith by se se svými více než sto osmdesáti centimetry výšky a skvělou fyzičkou mohl klidně stát profesionálním sportovcem. V mládí hrával na okresní úrovni fotbal, ale namísto aby pokračoval ve sportovní kariéře, nastoupil v osmnácti ke sboru a byl jednou ze stoupajících hvězd zdejšího oddělení. Ve čtyřiadvaceti měl velkou šanci, že to ještě před čtyřicítkou dotáhne na vysokou hodnost. Kate se pro něj rozhodla, protože v minulosti úzce spolupracovali na několika obtížných případech a on na ni udělal dojem svým nasazením a energií. Nejenže byl Morgan na svůj věk překvapivě rozumný, navíc zvládal utáhnout několik nočních směn v řadě, aniž by si jedinkrát postěžoval, a vyznačoval se diskrétností.

Byla vděčná, že se tu ten mladík, v jehož tváři pohrával úsměv, objevil. „Musím vás vyrušit, inspektorko. Poslali mě, abych vás dovedl do šéfovy kanceláře. Jako byste snad zapomněla, kde je.“

Neil je opustil se slovy: „Tak jo, určitě na sebe zas brzo narazíme.“

Morgan vyprovodil odcházejícího muže pohledem a pak ztlumil hlas a řekl: „Nikdo mě nežádal, abych vás přivedl. Ale měla jste v obličeji výraz jako králík oslněný světlem reflektorů. Tak mě napadlo, že byste nebyla proti, kdyby vás někdo zbavil nežádoucí pozornosti.“

Ramena jí maličko poklesla. Už se kvůli Neilovi málem rozběhla zpátky do svého auta. I když byla vděčná za Morganův šestý smysl, styděla se, že dopustila, aby na ní byla znát panika. Neil si toho určitě všiml taky. Nejspíš je na stanici terčem posměchu a musí se dát sakra rychle dohromady, pokud má úspěšně proplouvat těmito nejistými vodami. „Díky. Na moment na mě dolehla nováčkovská nervozita. Bláznivé, co?“

Jeho obličej zvážněl. „Ne. Naprosto pochopitelné.“

Přepnula do pracovního režimu. „Takže máme všechno potřebné a můžeme se do toho pustit?“

„Jo. Emma se snaží vykoumat, jak vměstnat veškeré vybavení do místnosti, která by se dala nejlíp přirovnat ke komoře na smetáky. Pitomé rozpočtové škrty. Člověk by čekal, že nám přidělí kancelář v té nové budově.“

V jeho hlase zachytila pousmání. Parkety skřípavě protestovaly, když Morgan kráčel po jejím boku. „Šéfinspektor Chase už nás informoval. Totiž, řekl nám, že budeme pracovat přímo pod váma a že se celé vyšetřování musí vést v přísném utajení. A že podrobnosti nám sdělíte, až dorazíte. Jsme tady.“

Otevřel dveře místnosti vedle kamrlíku s úklidovými prostředky. Vlastně předtím ani moc nepřeháněl. Ve stísněném prostoru stály dva stoly přiražené k sobě a třetí těsně u zdi. Bylo tam jediné okno, ozdobené Rorschachovou inkoustovou skvrnou rozprsklých ptačích hovínek, která vypadala jako kožešinová předložka. Do kouta někdo vtěsnal bílou tabuli s fixem.

Ukázala na ni a Morgan jen pokrčil rameny. „Nic lepšího pro nás nesehnali.“

Třiadvacetiletá seržantka Emma Donaldsonová, v bílé košilové halence, černých kalhotách a botách na nízkém podpatku, cosi ťukala do počítačové klávesnice. Její havraní vlasy zastřižené do mikáda se ve světle, které sem dopadalo oknem, leskly temným odstínem modré, jenž podtrhoval bledý, jemný obličej. Emma možná někomu mohla připadat křehká, ale zevnějšek klamal, tato mladá žena, která žila s babičkou v drsné čtvrti Stoke-on-Trent, si dokázala poradit v jakékoli situaci. Kromě toho, že Emma vyrůstala se šesti staršími bratry, výborně ovládala taekwondo, většinu večerů trénovala v akademii bojových umění svého bratra Grega. Byla stejně ambiciózní jako Morgan a společně tvořili skvělý tým. Kate si nemohla vybrat lépe.

Emma dokončila úkol, na kterém pracovala, a postavila se, aby přivítala šéfovou. Při tom zvedla hrstku propisek ležících vedle notesů. „Dobrý den, Kate. Vypůjčila jsem si pár věcí z konferenční místnosti a nechala jsem přinést a zprovoznit počítače, takže můžeme začít. Jo, taky jsem nám z jídelny sehnala vodu. Řekla jsem Iris, že je to pro vás, a tohle všechno mi dala.“

Na stole na protější straně místnosti stálo deset lahví. Iris, teď už víc než šedesátiletá vdova, měla pro Kate vždycky slabost. Bude muset zaskočit do kantýny a poděkovat jí, to ale počká. Zatím nebyla připravená na setkání s dalšími kolegy nebo jinými zaměstnanci.

Kate se na Emmu usmála, odložila kabelku na židli a obrátila se ke svým dvěma podřízeným. „Tak předně, díky, že jste projevili ochotu spolupracovat na tomhle vyšetřování.“

Morgan, který v tom stísněném prostoru působil jako obr, se opřel zády o zeď. „Elitní oddíl. Přesně to jsme – elitní oddíl.“

„Nemůžeme být oddíl. Na to je třeba spousta lidí, a my jsme jenom tři. Tvoříme tým,“ namítla Emma.

Morgan roztáhl paže, zaťal pěsti a zaujal kulturistickou pózu se vzdouvajícími se svaly. „Jako A-Team.“

Koutky Katiných úst sebou zacukaly. Tihle dva byli vždycky skvěle sehraní. „Ať jsme, co jsme, zůstane to v utajení. Pověřili nás citlivou záležitostí – vraždou VIP.“

Morgan střelil po Emmě pohledem, jenž říkal: „Já ti to povídal.“

Kate vytáhla fotografie, které jí dal Ervin, a rozložila je před sebou na stole. „Alex Corby.“

Emma nasadila užaslý výraz. „Ten Alex Corby z Corby International?“

„Corby International?“

„Ale no tak, Morgane! O Corby International jsi přece musel slyšet. Je to významný exportér britských potravin – od snídaňových cereálií až po mražená jídla – se sídlem ve Staffordu. V roce 2019 vyhlásili Alexe Corbyho jedním z deseti nejlepších podnikatelů ve Velké Británii. Jeho majetek má několikamilionovou hodnotu. A byl zvolen jedním z nejvíc sexy mužů Británie – taky loni,“ dodala Emma. „Na to, že je starší ročník, vypadá velice zachovale.“

Morgan si teatrálně povzdychl. „Á, to bude ono. Zachovalý. Tím se vysvětluje, proč toho o něm tolik víš.“

Emma jeho popíchnutí ignorovala. „Média z toho budou v rauši. Kdy se to stalo?“

„Tělo objevili včera odpoledne. Jeho sekretářka Lisa Handsworthová se ho pokoušela zastihnout telefonem, a když se jí to nepodařilo, jela se podívat k němu domů. Tam ho zahlédla přes okno a spustila poplach. Do médií zatím nikdo žádné informace nevypustil. Superintendant Dickson prosadil dočasný mediální blackout, zčásti z ohleduplnosti vůči vdově a dětem a zčásti proto, aby nám dopřál náskok, než to ti novinářští ohaři vyčenichají. Aby bylo jasno – s Alexem spolu chodili do školy a byli dobří přátelé.“

„Tohle nedokážou udržet pod pokličkou moc dlouho,“ zapochyboval Morgan, který mezitím odlepil svou mohutnou postavu ode zdi a teď se skláněl nad fotografiemi.

„Já vím. Což je důvod, proč se musíme pustit do práce co nejrychleji. Abych vás do toho v rychlosti zasvětila. Manželka Alexe Corbyho Fiona a jeho dvě děti, Hugh a Jacob, trávili školní prázdniny v jejich vile na jihu Francie, takže Alex zůstal doma sám. Předpokládáme, že někdy dopoledne nebo krátce po poledni, každopádně před půl třetí, kdy bylo jeho tělo nalezeno, otevřel Alex Corby venkovní bránu neznámé osobě, případně osobám, a vpustil je do domu. On či oni ho přemohli, připoutali stahovacími pásky k jídelní židli a pak ho mučili.“

„Jak?“ Emma tázavě povytáhla obočí.

„Vrah vložil Alexovi do úst nějaký kovový nástroj, roztáhl je a pak ho násilím krmil malými kousky jablka. Jeden mu uvízl v hrdle a způsobil udušení. Zatímco zbytky jablka na místě činu zůstaly, ten mučicí nástroj si pachatel odnesl – nebo to aspoň předpokládáme. Nevíme, o co přesně šlo, ten předmět ale zanechal řezné ranky a oděrky na vnitřní straně Alexových tváří, na patře a na jazyku.“ Během řeči vždy poklepávala na příslušné snímky. „Lidi z technického ještě prohledávají dům a pozemek.“

Emma zvedla fotografii s nožem a zahnědlým jablkem, potřásla hlavou a poznamenala: „Je nakrájené na miniaturní kousky, které vypadají prakticky jeden jako druhý.“

„Vrah je buď šéfkuchař, nebo trpí obsedantně kompulzivní poruchou,“ nadhodil Morgan.

„To je dobrý postřeh, který rozhodně stojí za pozornost. Pomůže nám to poskládat profil našeho vraha. Je metodický. Pečlivý. Tohle byl důkladně naplánovaný útok. Nevíme, jestli už tam ten talíř, nůž a jablko ležely, když ten člověk dorazil, nebo jestli si je našel. Prozatím budeme brát v úvahu obě možnosti.“ Na okamžik se zamyslela. Už během cesty na stanici v duchu vypracovávala co nejlepší postup vyšetřování. Teď byl čas tyto strategie zrealizovat. „Promluvím si s Harveym Fullerem, kterého nám na tento případ přidělili z patologie, jestli potvrdí, co jsem vám teď říkala. Od vás, Emmo, bych chtěla, abyste vyšťourala další detaily o Alexovi Corbym a jeho podnikání. Zjistěte, jestli má Corby International nějaké akcionáře nebo členy správní rady, případně jestli neměl Alex tichého společníka, a se všemi si promluvte. A taky se poptejte, jestli nevedli nějaká obchodní jednání, která by budila důvod k obavám, nebo jestli někdo nevyhrožoval společnosti či samotnému Corbymu.“

Emma si vzala jeden ten nový notes, a zatímco Kate mluvila, dělala si do něj poznámky.

„Jelikož stojí sídlo Corbyových na samotě, není pravděpodobné, že by tam někoho viděli přijíždět nebo odjíždět. K domu existuje jediná přístupová cesta, odbočka z B5013 – hlavní silnice, která spojuje Uttoxeter a Abbots Bromley s Rugeley a která vede přes přehradní nádrž.“

Blithfieldská vodní nádrž, zbudovaná v mělkém údolí, kde se dříve rozkládala pole a tekla tudy řeka Blithe, byla osmisetakrovým umělým jezerem obklopeným zvlněnými kopci a rozděleným zmíněnou silnicí zhruba na polovinu. V okolí žilo hojné množství divoké zvěře a zdejší oblast byla vyhlášena chráněnou ptačí oblastí, takže ji často navštěvovali lidé dychtící zkoumat stařičké lesy nebo se věnovat volnočasovým aktivitám jako plachtění a rybaření. Pro Emmu však přehrada znamenala jen jedinou věc.

„Tu znám. Je to na trase Ironmana,“ ozvala se.

Triatlonový poloviční Ironman, považovaný za jednu z nejnáročnějších jednodenních disciplín, se skládal z 1,9 kilometru plavání, po němž následovala devadesátikilometrová jízda na kole zakončená během na 21,1 kilometru. Staffordshirského závodu se Emma zúčastnila třikrát.

„Takže víte, že je to tam hluboký venkov. Dům Alexe Corbyho, který má, jak aspoň předpokládám, výhled na přehradu, stojí na konci soukromé cesty, která se napojuje na Lea Lane poblíž Admastonu. Nejbližší sousedé žijí skoro dva kilometry daleko. Mohla byste nám to ukázat?“

Emma vytáhla na monitor mapu a zazoomovala na dotyčnou oblast.

Kate načrtla neviditelný kruh kolem Corbyho rezidence. „Vzhledem k tomu, kde se dům nachází, nebude v okolí mnoho bezpečnostních kamer, pokud vůbec nějaké. Přesto bych ráda prověřila pohyby vozidel v té oblasti. Především nás zajímá každý, kdo projížděl po B5013 ve čtvrtek během dopoledne nebo časného odpoledne. To taky nechám na vás, Emmo.“ V případě tak časově náročného úkolu se Kate mohla plně spolehnout na její bystré oči a trpělivost.

„Chtěla bych si co nejdříve prohlédnout jeho dům,“ pokračovala Kate. „Manželku informovali včera večer a v tuhle chvíli jede z Francie ke svým rodičům, kteří bydlí poblíž Uttoxeteru, neočekáváme ji tam ale dřív než dnes odpoledne. Ráda bych ji vyslechla, hned jak tam dorazí. Taky si chci promluvit s Alexovou sekretářkou, Lisou Handsworthovou. Morgane, vy mě doprovodíte.“

„Jasně, šéfko.“

Venku před stanicí hlasitě zatroubil náklaďák, až se Kate sevřelo srdce…

Vlak se s houkáním žene nádražím. Nezpomalí. Nezastaví. Nikdo jim nepomůže.

Zase se uklidnila a upřela zrak na ty fotografie. „Je tu ještě jedna věc. Jak víte, vrah Alexovi odstranil pravé oko. Pravděpodobně si ho odnesl s sebou, asi jako trofej.“ Kate moc dobře věděla, že odnesená trofej pachateli umožní prodlužovat a přiživovat fantazírování o zločinu. Někteří ukradnou oběti peněženku, doklad totožnosti, pramínek vlasů nebo šperk. Jen zřídkakdy si ponechávají části těla, leda by měly pro vraha nějaký význam. „Připouštím, že je to jen teorie, ale o očích se říká, že jsou okny do duše, takže možná existuje hlubší důvod, proč se pachatel rozhodl právě pro oko. V tuhle chvíli je to všechno, co mám. Nějaké otázky?“

Emma si shrnula vlasy za uši, čímž dávala najevo, že je připravená pustit se do práce, a odpověděla za oba: „Ne. Všechno jasné.“

„Morgane, dejte mi pár minut, ještě zaskočím k patologovi a pak pojedeme navštívit Alexovu sekretářku.“

Propnul prsty, jako by se chystal hrát na klavír. „Tak já ti zatím rozdělám ty bezpečnostní kamery, Emmo.“

„Díky, svalovče.“

Kate je tam nechala jejich práci, vyšla zpátky na chodbu a zavolala do patologické laboratoře. Odpověděl jí hlas s přízvukem, který ji ve vzpomínkách vrátil k výletu do Norfolk Broads, jejž s Chrisem podnikli krátce poté, co se sestěhovali. Chris pronajal sportovní jachtu Fair Jubilee, velikostí dokonalou volbu pro dva lidi, a ukázalo se, že ji dokáže naprosto bez problémů řídit. Byla to první loď, na níž se Kate ocitla, a okouzlila ji svým luxusem, prostornou ložnicí i rohovou vanou s vířivkou. Plánovali si, že budou trávit večery na palubě, popíjet víno a koukat na hvězdičky, jenže počasí na to mělo jiný názor, takže když už měli plné zuby vytrvalého deště, vylezli z lodi a chodili popíjet do hospůdky nedaleko místa, kde si ji pronajali. Kate se silou vůle vytrhla ze vzpomínek a soustředila se na ten hlas silně protahující samohlásky na opačném konci linky, který se jí představil jako Harvy a sdělil jí, co zjistili.

„Alex zemřel v důsledku prudké asfyxie. Cizí těleso, které bezprostředně způsobilo okluzi dýchacích cest, se nacházelo mezi hltanem a místem, kde se průdušnice větví. V žaludku měl celkem dvanáct kousků jablka. Ten smolný třináctý, o něco větší než předchozí, ho zabil.“

„Takže je možné, že ho někdo násilím krmil, dokud se neudusil?“

„Důkazy tomu nasvědčují. Na kůži lebky jsou drobné léze odpovídající silnému tahu vyvíjenému na vlasové folikuly, což naznačuje, že ho někdo prudce škubal za vlasy, aby ho donutil zaklonit hlavu. Oděrky na patře a vnitřní straně tváří a mikroskopické částečky, které jsme našli, nepochybně pocházejí z kovového nástroje, jejž pachatel Alexovi vložil do úst, aby je nemohl zavřít, a tím mu zabránil žvýkat. Dále jsou tu vypovídající petechie v okolí a na povrchu levého oka. Tyto krevní výrony, způsobené zvyšujícím se tlakem, svědčí o tom, že se usilovně snažil kašlat, aby se zbavil předmětu v krku. Také tu máme modravé zbarvení kolem rtů, které si obvykle spojujeme s asfyxií.

Jablko Alexovi nezablokovalo dýchací cesty úplně, takže zůstal pravděpodobně ještě nějakou dobu při vědomí. Mozek odumřel zhruba čtyři až šest minut poté, co mu byl ten dílek vpraven do hrdla. Pokud bych to měl vyjádřit laicky, zemřel na nedostatek kyslíku.“

„A co to jeho oko? Odstranil ho pachatel, když byl Alex ještě naživu?“

„Odejmul mu ho posmrtně.“

„Neobjevili jste ho někde u nebo uvnitř jeho těla?“

„Ne.“

„V kolik myslíte, že byl zavražděn?“

„Smrt nastala někdy mezi půl dvanáctou dopoledne a druhou hodinou odpolední.“

„Našli jste nějaké známky boje nebo kladení odporu?“

„Nic. Ani stopy po cizí DNA. Ještě provádíme další krevní testy, abychom zjistili přítomnost drog, a pak už s ním budeme hotovi. Pokud by se objevilo cokoli dalšího, dám vám pochopitelně okamžitě vědět.“

„Díky, Harvey. Pošlete nám kompletní zprávu?“

„Jistě. Rád jsem s vámi zase mluvil. V poslední době o vás slýchám jen samé pozitivní věci. Prožila jste si opravdu těžké chvíle, ale už jste zpátky v sedle.“

Chris ji varoval, že se z ní lidé budou pokoušet vytáhnout informace o tom incidentu ve vlaku. Přesně to teď dělal Harvey. Bude ten telefonát muset utnout dřív, než stihne patolog říct ještě něco dalšího. Omluvila se, že už musí jít, a stiskem tlačítka hovor ukončila.

Vrátila se do kanceláře, kde svůj rozhovor s patologem ve stručnosti zopakovala. „Takže co se týče záběrů bezpečnostních kamer, hledejte vozidla, která se v té oblasti pohybovala mezi desátou a druhou. Pokud bude potřeba, můžeme to okno později rozšířit. Útok byl veden přesně tak metodicky, jak jsme předpokládali. Nejenže Alexe udusil o maličko větší dílek jablka, než byly ty ostatní nalezené v jeho žaludku, navíc měl pořadové číslo třináct.“

„Triskaidekafobie,“ poznamenal Morgan. „Nešťastná třináctka. Stephen Ho z mravnostního mi říkal, že v čínské kultuře považujou za nešťastné číslo čtyřku, protože to v jejich řeči zní skoro stejně jako výraz pro smrt.“

„Dobrá práce, detektive, právě jsi odhalil, že náš vrah pravděpodobně nebude Číňan,“ zahuhlala Emma.

„Měla bys s těma jízlivostma trochu brzdit,“ odvětil Morgan s předstíraně vážným výrazem v obličeji. „Já si zachovávám otevřenou mysl, což se přesně v takovýchhle situacích hodí. Ten vrah je možná pověrčivý nebo ho fascinuje numerologie.“

Emma zakoulela očima. „Měl bys začít trochu žít. Trávíš moc času čtením Wikipedie.“

Ačkoli byla Kate velká příznivkyně vzájemného popichování, pokud posilovalo morálku, nasměrovala hovor zpátky k vyšetřování. „Ten vrah tahal Alexe vší silou za vlasy, aby ho donutil zaklonit hlavu. Takže si říkám, jestli třeba nehledáme dva podezřelé: jednoho, který mu cpal jídlo do pusy, a druhého, který přidržoval hlavu. Je to jen nápad, ale měli bychom to mít na paměti. Tak jo. Morgane, jdeme se podívat za tou sekretářkou.“

Morgan zastavil záznam ze silnice B5013, protínající vesnici Abbots Bromley poblíž přehrady, ve chvíli, kdy časový údaj v rohu oznamoval, že je čtvrtek 10.27. Monitor vyplnil zelený traktor s vlečkou. „Zatím jsem tam nic moc neviděl, Emmo. Jenom pár dodávek. Poznamenal jsem časy. Teď jsi na řadě ty.“

Emma mu, s mobilem zasunutým pod bradou, ukázala palec nahoru. Kate sebrala svoji kabelku a vykročila do chodby. V dohledu nikdo nebyl, takže doufala, že se jí podaří opustit budovu dřív, než ji některý známý odchytí na pár slov. Obal z hliníkové fólie v kapse bundy povzbudivě zavrzal, když ho sevřela v prstech. Zaváhala. Nutkání vyloupnout z něj pár tabletek bylo silné, lahev vody z kanceláře si s sebou přece vzala právě za tímto účelem. Jenže Morganovy pevné kroky za jejími zády ji donutily si to rozmyslet. Nechtěla, aby ji při tom viděl. Hanbou by se propadla, kdyby vyšlo najevo, jak je na nich závislá.

Ještě jednou sevřela platíčko v prstech pro uklidnění a pokusila se soustředit na to, co řekne Alexově sekretářce. Prášky by jen narušily její schopnost jasně uvažovat. Vezme si je později, až se jich bude její tělo opravdu hlasitě dožadovat, ale ani o chvilku dřív.

3

Pátek 4. června – odpoledne

Počasí dokonale odpovídalo Katině náladě. Z oblohy sestoupila temná mračna, která se tlačila na horizont a navozovala klaustrofobní atmosféru.

„Není to daleko,“ řekl Morgan. „Jenže dostat se někam v pátek touhle dobou je vždycky zlý sen. Blbá dopravní špička. Počítám, že půlka těch lidí se snaží někam vypadnout na víkend.“

Kate se podívala na auto před sebou, které mělo vzadu na nosiči tři bicykly. Před ním stál obytný vůz a za policejním autem další se střešním boxem. Morgan měl pravdu. Tihle lidé se chystají na mnohakilometrovou štreku, aby strávili osmačtyřicet hodin u moře, daleko od domova a stresu všedního života. Ani si nevzpomínala, kdy si s Chrisem udělali naposledy o víkendu volno.

„Je to někde tady u té cesty.“ Morgan zahnul na ulici poblíž městského centra, kterou lemovala zaparkovaná auta. Pomalu popojížděli, kontrolovali čísla zcela identických viktoriánských dvojdomků, jež by všechny potřebovaly trochu péče a oprav, a hledali dům Lisy Handsworthové. Číslo 58 se nijak nelišilo od ostatních v ulici. Zaparkovali na posledním volném místě o několik metrů dál a došli k němu pěšky. Zrezivělé panty branky hlasitě zaprotestovaly, když do ní Morgan strčil a vykročil na popraskanou cestičku, z níž hustě rašil plevel. Zašlá barva na dveřích se místy odlupovala a dovolovala prosvítat hnědé a žluté vrstvě pod sebou. Domovní zvonek několikrát žalostně zakvílel, než uslyšeli, jak vevnitř někdo s ostrým cvakáním odsouvá zástrčky.

Lisa krátkozrace zamžourala skrz mezeru o šířce obličeje, a teprve když pečlivě prozkoumala oba doklady totožnosti, otevřela dveře úplně. Za nimi se ukázala šedá kachlová podlaha a tmavá chodba. Tlustá rezavá kočka usazená na modrém koberečku odpelášila po schodech nahoru, sotva návštěvníky zahlédla, ani nečekala, až skutečně vstoupí na její výsostné území.

„To je Karamelka,“ řekla Lisa. „Nesnáší, když je v domě moc lidí.“

Odvedla je do místnosti na konci chodby: do kuchyně. Tam v rychlosti seškrábala zbytky z talířů do odpadkového koše a nádobí pak naskládala do myčky. „Omlouvám se. Mám tady trochu binec. Nedokážu se k ničemu přinutit od chvíle, co jsem –“

„To s panem Corbym nás moc mrzí,“ pronesla Kate přívětivě. „Musel to pro vás být hrozný šok, když jste ho objevila.“

Lisa popotáhla za pramínek tmavých vlasů, který jí vyklouzl zpod čelenky. Zatímco některé áčkové celebrity jako Paloma Faith nebo Rachel Weisz by s tou tmavočervenou sametovou ozdobou dokázaly dosáhnout retro osmdesátkového vzhledu, na téhle sekretářce působila trochu směšně. Přestala si upravovat vlasy, vytáhla z rukávu pytlovitého svetru papírový kapesníček a vysmrkala se.

Oči se jí zalévaly slzami, když znovu promluvila. „Bylo to strašné. Pochybuju, že na to někdy dokážu zapomenout.“

„Pojďte se posadit,“ vybídla ji Kate.

Lisa nechala nádobí nádobím, uposlechla její rady a sklopila hlavu.

„Cítíte se dost silná, abyste si s námi o tom promluvila?“ Katina otázka se setkala s přikývnutím, a tak pokračovala. „Ceníme si vaší spolupráce i toho, že o celé záležitosti mlčíte. Získáme tím při vyšetřování trochu náskok. Mohla byste nám přesně vylíčit, co se včera stalo – proč jste šla do toho domu, co tomu předcházelo –, všechno, co považujete za relevantní?“

Lisiny prsty oškubávaly okraje kapesníčku a slova vycházela z jejích úst těžkopádně. „Včera ráno mi volal Alex, že nepřijde do kanceláře a že bude pracovat z domova. Dopolední poštou dorazila smlouva, na kterou jsme čekali, a tak jsem mu zavolala a on řekl, že si pro ni přijde krátce po poledni.“

„V kolik hodin jste Alexovi volala kvůli té smlouvě?“ přerušila ji Kate.

„Myslím, že mohlo být zhruba deset třicet. Pošta většinou chodí mezi desátou a půl jedenáctou a zkontrolovala jsem ji hned, jakmile ji přinesli do kanceláře.“

Pokud měla Lisa s těmi časovými údaji pravdu, prokazovalo by to, že v tu dobu byl Alex ještě naživu a v pořádku. „Děkuji. Pokračujte, prosím.“

„Nedorazil, jak slíbil, a tak jsem mu v pauze na oběd znovu zavolala na mobil, jenže to spadlo do hlasové schránky, tak jsem mu nechala vzkaz, že se s tou smlouvou zastavím odpoledne u něj doma, pokud se mi do té doby neozve.“ Lisa zamrkala ve snaze potlačit slzy. Nechala papírový kapesníček být a začala popotahovat uvolněnou bavlněnou nitku čouhající ze spodního knoflíku svetru. „Z kanceláře jsem odešla o půl druhé nebo tak nějak. Když jsem dorazila k jeho domu, elektrická brána byla otevřená, takže jsem usoudila, že je doma a čeká na mě. Stiskla jsem zvonek, jenže nikdo nepřicházel a mě napadlo, že je třeba v oranžérii vzadu za domem a zvonek neslyšel. Prošla jsem postranní brankou a pokračovala kolem jídelny, která má okna do zahrady. Nevím, co mě přimělo nakouknout dovnitř, ale zkrátka jsem se tam podívala… a pak jsem si přála, abych to neudělala. Alex seděl připoutaný k židli a bylo to… příšerné… Celý obličej měl od krve a já… zpanikařila. Ten člověk, co mu ublížil, mohl být pořád v domě, tak jsem se rozběhla jako šílená zpátky ke svému autu, nasedla jsem, zamkla všechny dveře a pak jsem zavolala na tísňovou linku. Odjela jsem od domu k silnici a tam jsem počkala na policii.“

Její verze se shodovala s tím, co už Kate věděla. Hovor na tísňovou linku přišel ve 14.25.

„Viděla jste, nebo máte třeba jen pocit, že jste viděla v domě ještě někoho dalšího?“

„Ne. Všechno se to odehrálo hrozně rychle. Jednu chvíli jsem volala na Alexe a najednou jsem ho zahlédla a pak… Vyděsila jsem se k smrti. Hned jsem pádila ke svému autu.“