SHERLOCK HOLMES

&

PŘÍPAD DOBŘE VYCHLAZENÉ POMSTY

Petr Macek

Copyright © Petr Macek, 2010, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7472-0

„Zradil jste mou důvěru, ba co hůře, mé přátelství!

Jsem zklamán, Watsone…“

Sherlock Holmes, květen 1911

Předmluva

Rozruch, který jsem ve vydavatelských kruzích způsobil rukopisem popisujícím případ Golemův stín,* dlouho neutichal. Rozkryl jsem v něm totiž skutečné důvody vedoucí k Holmesově odchodu na odpočinek během podzimu a zimy 1903, a konečně tak odlehčil svému svědomí. Řadu let předtím jsem byl totiž nucen lhát, nebo pravdu přinejmenším zamlžovat a skrývat. Nezasvěceným jsem tím způsobil šok.

Také stále platil slib, který jsem dal vydavateli Doylovi poté, co toto mé dílo odmítl zveřejnit. Musel jsem pro něj zpracovat případ jiný, méně kontroverzní, takový, který by utěšil hlad čtenářů po dobrodružstvích Sherlocka Holmese a zároveň by jim přinesl zase něco nového, nečekaného.

Nechtělo se mi ale vracet se do let, která jsem už zevrubně popsal v řadě předchozích sborníků. Pořád tu však byla ona událost z jara roku 1911. V té době jsem již nepřispíval do Strandu a ani Holmes se aktivně nepodílel na veřejném životě, nikdy dříve proto nebyl důvod povolávat ji na světlo boží. Navíc celou řadu let, de facto až do konce Velké války, části tohoto případu podléhaly utajení. Laskavý čtenář také promine, že jsem v zájmu jistých vysoce postavených osob spřízněných s královskou rodinou některá jména pozměnil.

Uvědomuji si však, jaká by byla škoda nechat tyto dny upadnout do zapomnění. Přece jen, dýchl na mě tehdy vánek starých časů, i když ne dechem zrovna přívětivým. A hlavně – zapomnění si nezaslouží ani osoba, která nás na šachovnici toho případu uvrhla a málem nám dala mat.

Dr. John H. Watson, M.D.

13. února 1927

* Sherlock Holmes a Golemův stín, Petr Macek.

I.

Pastor se skleněným
okem a tabatěrka
ze slonoviny

V době, kdy začínající století dorostlo do jinošských let, automobily nahrazovaly drožky a plyn definitivně ustoupil elektřině, jsme se s Holmesem vídali méně. On se věnoval na své venkovské farmě ve Fulworthu nedaleko Eastbourne v Sussexu včelařství a já pozornost dělil mezi lékařskou praxi a manželku. Časy, kdy jsme se s legendárním detektivem nořili do špinavých uliček londýnského podsvětí či se prodírali nehostinnými strništi venkovských hrabství v honbě za zločinci, se zdály být nenávratně pryč. Náš kontakt se smrskl na ne příliš časté návštěvy a jen o něco málo frekventovanější korespondenci.

Oba jsme v té době zdolávali šesté desetiletí života a užívali si důstojnosti, jaká nám náležela. Jen sem tam jsem při procházkách městem mimoděk zabrousil do Baker Street a nostalgicky se zastavil u dveří číslo 221B, odkud vedlo sedmnáct schodů k našemu starému domu. Jejich počet ale bylo to jediné, co se nezměnilo. Byt obývali noví nájemníci, mladí lidé, kteří se lépe hodili k rychle se měnícímu okolí. Bouralo se, rostly tu nové budovy, modernizovalo se. Stavební rozmach začátku dvacátého století jako by ovlivnil všechny aspekty našeho života a snažil se zadupat vše staré do prachu.

Nejsem ale člověk, který by staromilsky hořekoval nad zrychlujícím se tepem času či se nimral v tom, co bylo; pominu-li literární líčení našich dobrodružství ovšem. Při jedné takové návštěvě oněch končin jsem tedy jen krátce zavzpomínal na slavnější časy a opět se vrátil domů.

A právě tam tehdy odstartovalo jedno z mých posledních dobrodružství s velkým detektivem. Začalo stejně tak jako mnoho jiných – telegramem psaným narychlo a poslaným v tísni. Jen s jediným rozdílem, děsivým a pro mě alarmujícím. Odesílala ho naše stará bytná Marta Hudsonová a týkal se přímo osoby mého přítele!

Krve by se ve mně v té chvíli nedořezal.

V těch několika slovech napsaných na kousku papíru bohužel nebylo napsáno, co přesně se stalo, hospodyně se jen zmínila o Holmesových vážných zdravotních potížích a naléhala, abych co nejrychleji přijel, chci-li jej ještě spatřit živého. Vyrozuměl jsem, že se zřejmě jedná o infarkt.

Okamžitě jsem odpověděl, aby mě čekala zítřejšího dne, a rezervoval si místenku na první ranní spoj do Sussexu. V noci jsem oka nezamhouřil. Až dosud mi žádné závažnější Holmesovy neduhy nebyly známy, snad jen s výjimkou revmatismu, na který si stěžoval v dopisech. Musel jsem však připustit, že životní styl, jaký vedl během našich společně strávených let, si o srdeční chorobu koledoval. Všechno to vypětí, stres a nevyrovnaná životospráva se na jeho zdraví určitě musely podepsat, ale proč vyvrcholily teď? Vždyť posledních pár let netrávil ničím jiným než mírumilovným filosofováním, literárními studiemi a drobným zemědělstvím!

Druhý den při cestě se mi také nepodařilo rozptýlit neklidné myšlenky, přestože výhled z okna kupé vlaku nabízel úchvatný pohled na sluncem zalité lány a pastviny. Nezačetl jsem se ani do ranních Timesů, jejichž titulní stránka byla plná polemik o důsledcích stávající – už druhé – marocké krize. Francie a Německo se o toto území přetahovaly s nepřestávající urputností, obě země se snažily Anglii zatáhnout na svou stranu, a to v Evropě jen zvyšovalo už tak dost vysoké napětí. Pravdou také bylo, že nedávné vojenské neúspěchy země otřásly naším sebevědomím a odhalily nepřipravenost říše k hrozící válce. Jakýsi komentátor v té souvislosti přemýšlel, jestli se uzavření Ententy* za krále Edwarda** neukázalo být chybou, která nás vyvedla z letité „skvělé izolace“.*** Také další strany novin se nesly v bouřlivé náladě domácí scény, byly plné irských obtíží, sufražetek**** a dělnických požadavků. Nic nového pod sluncem, nic, co by můj mozek zbavilo starostí.

Zpozorněl jsem jen jednou, a to až vzadu v zahraniční rubrice, která informovala o násilné smrti významného italského továrníka Vita Minuttiho. Šéf průmyslového gigantu byl zastřelen v kanceláři svých zbrojařských závodů uprostřed pracovního dne. Jeho tělo se však našlo až po několika hodinách. Po pachateli se pátrá, psalo se. Komisař, který vede vyšetřování, se k možným podezřením a motivu nechce vyjadřovat. Bodejť by ano, zřejmě zatím nemá ani ponětí, kdo oním vrahem byl, pomyslel jsem si. Skepticismus vůči policii a její práci byl vlastností, kterou jsem se už kdysi nakazil právě od Holmese.

Oči od Minuttiho nekrologu jsem zdvihl, až když se vlak blížil k městu, v jehož blízkosti stála detektivova usedlost. Na nádraží už čekal povoz poslaný z farmy a odvezl mě neprodleně na Cuckmere Haven. Těch posledních několik kilometrů od cíle jsem seděl na kozlíku vedle kočího jako na trní a srdce mi bušilo jako o závod. Byl jsem nervózní z toho, v jakém stavu přítele najdu a zdali nejedu pozdě.

Ta dobrá paní Hudsonová, která se o Holmese starala již dlouhé desítky let, a opustila kvůli němu dokonce svůj rodný Londýn, když jej oddaně následovala sem na venkov, už stála na zápraží domu a vyhlížela nás. Jakmile nás spatřila, spráskla dlaně a vyběhla mi naproti k vozu.

„Pane doktore! Zlatý pane doktore, dobrý bože, jsem tak ráda, že jste tady,“ lamentovala hlasitě a natahovala ke mně ruce, aniž by povoz vůbec zastavil.

„Jak je mu?“ zeptal jsem se místo pozdravu.

„Je u něj pan farář,“ zahořekovala, ale to už zpomalila a musela se vydýchat. Ve svém věku se rychle unavila a takovéto vzrušení ji vyčerpávalo.

Seskočil jsem z kozlíku a něžně tu drobnou ženu objal.

„Poslední pomazání?“ polkl jsem s tím, že mé nejhorší obavy se potvrdily.

„Zatím ne,“ pokřižovala se. „Raději nemalujte čerta na zeď. Pastor Barlow je přítelem pana Holmese, vede zdejší farnost. Často nás navštěvuje. Dnes přišel, aby jej trochu povzbudil. Ale přiznám se, že ještě včera večer jsem se bála, že se Holmes vašeho příjezdu nedožije.“

„Co se stalo?“ zajímal jsem se, zatímco mě paní Hudsonová vedla do domu.

„Srdce, pane doktore, srdce,“ povzdychla si. „Zlobilo jej už pár týdnů, ale v posledních dnech se to zhoršilo. Předevčírem měl první infarkt. Byl tu lékař, předepsal panu Holmesovi nějaké léky a přiměl jej ke klidu na lůžku. Ale nevypadá dobře. Je celý bledý, nejí, je bez nálady…“

Odhadl jsem to tedy správně.

„Mohu ho vidět?“

„Prosím, samozřejmě ano, vždyť proto jsem pro vás poslala!“ zvolala a do očí jí vhrkly slzy. Ještě nikdy předtím jsem ji tak bědovat neslyšel. Našel jsem rychle mezi věcmi na povoze svůj lékařský kufřík, a zatímco podomek skládal zavazadla, vydali jsme se s hospodyní dovnitř.

Jakmile jsem vstoupil do haly, okamžitě na mě dýchl závan Holmesovy osobnosti, a to doslova a do písmene. Specifická vůně, i když někdo jiný by třeba řekl pach jeho tabáku, mě provázel takovou část života, že bych na něj nikdy nedokázal zapomenout. Dům jím byl prostoupen téměř se stejnou intenzitou jako náš starý byt a maně jsem si díky tomu vzpomněl na jeden rys, který sdílely mé manželky. V dobách, kdy jsme s detektivem nebydleli a já se vracel z návštěv od něj, mívaly oči navrch hlavy. Moje šatstvo totiž tabákem vždy načichlo a okamžitě putovalo do čistírny. Ta náhlá vzpomínka mi byla příjemná.

Hudsonová, jež mě znala bezmála tak dobře jako Holmese, moje myšlenky zřejmě sdílela, protože si otřela tváře od slz a otevřela v hale okna.

„Pan Holmes nemá rád průvan, nedělá mu dobře na záda. Teď mu to ale snad vadit nebude. Kdyby chtěl bloumat po domě, zahnala bych ho koštětem zpátky do postele, dokud se neuzdraví!“ pousmála se s trochou nadsázky, kterou se snažila odlehčit trudnomyslnou náladu.

„Myslím, že byste jej spíš samou radostí zahrnula všemi těmi nezdravými jídly, která tak trestuhodně výtečně připravujete,“ ozvalo se nám v ten okamžik nad hlavami, „a hnala ho okamžitě ven na sluníčko, aby vám nepřekážel při gruntování!“

Vzhlédl jsem a nad schodištěm spatřil silného muže v černém suknu a se zářivě bílým kolárkem. Pastor právě s funěním scházel do haly. Pod jeho vahou každý schod zapraskal a zábradlí úpělo námahou.

„Máte pravdu, jako vždy,“ přiznala s povzdychem bytná a ujala se představování. „To je pan Barlow, jak jsem vám říkala,“ pokynula mi a obrátila se k muži. „A vy znáte doktora Watsona z vyprávění pana Holmese určitě tak dobře, že vám snad ani nic říkat nemusím, že, pane pastore?“

„Je mi ctí, že vás konečně poznávám,“ zdolal konečně Barlow schody a přišel si se mnou potřást rukou. Byla mokrá a zbrocená potem, stejně jako jeho čelo, pleš a vlastně celý rudolící obličej. Těžko říct, jestli to bylo těžkým vzduchem v domě, nebo snad nějakou chorobou.

O Barlowovi se mi Holmes zmínil v jednom dopise. Věděl jsem, že se v poslední době stal jedním z nejčastějších návštěvníků v domě. Pochopil jsem, že je to zejména díky společným zálibám ve filosofování a včelařství. Nejvýraznějším znakem bodrého pastora, tak jak jsem si jej prohlížel, však nebyla pleš, tloušťka či nadprodukce potních žláz, ale skleněné oko. Nehybně usazené v levém očním důlku, s čočkou namalovanou na matném pozadí, budilo strnule upřeným pohledem dojem šilhavosti.

„Holmes konečně usnul,“ řekl Barlow, když jsme se seznámili. „Spánek mu udělá dobře. Myslím, že bychom jej měli nechat odpočinout. Co říkáte, doktore, vypijete si zatím se mnou šálek čaje?“ zeptal se tónem nepřipouštějícím námitek. Snad chtěl chránit klid nemocného.

Já bych raději čaj vynechal a šel se na detektiva podívat okamžitě, a zřejmě jsem tuto myšlenku dal podvědomě najevo lehkým zamračením, protože mě pastor bez další debaty uchopil za rámě a nasměroval mě do salonu. Nebránil jsem se mu, koneckonců měl pravdu. Pravidelný odpočinek je u pacientů se srdečními potížemi velmi důležitý.

Hospodyně odběhla připravit svačinu a já s Barlowem jsme se usadili na pohovku, kterou zdobil ručně tkaný přehoz ze shetlandské vlny.

Nad výborným domácím jablečným koláčem a konvicí cejlonského čaje s medem jsme s pastorem strávili více jak hodinu v přátelském hovoru, během něhož jsem si na toho muže opravil svůj názor. Musím poctivě přiznat, že jakkoliv mi byl Barlow na první dojem nesympatický, i díky svému vzhledu a „ďáblově oku“, během našeho rozprávění se z něj vyklubal inteligentní a výmluvný společník.

Nedivil jsem se, že se stal Holmesovým přítelem.

„Poprvé jsme se setkali loňského jara, když Holmesovi onemocnělo včelstvo,“ svěřil mi nakonec, jak se s legendárním detektivem seznámil. „Já chovám u své fary také několik rojů, proto za mnou přišel pro radu.“

„To u něj není zrovna běžné.“

„Měl starost o své miláčky, bylo to poprvé, co se s něčím takovým setkal. Včelí mor a varroáza,***** která jeho chov napadla, si vyžadovala velmi sofistikovaný zásah. Sám by jako amatér, byť talentovaný, neměl žádnou šanci. Ale společně jsme s těmi roztoči nakonec zatočili.“

„Musel vám být vděčný.“

„Jakápak vděčnost!“ zvolal Barlow. „Mojí odměnou bylo to, že jsem našel spřízněnou duši! Ve zdejším kraji se to hemží jen zemědělci a sedláky. A ti nemají mnoho času na povídání, natož pak o věcech vyšších. Maximálně je vídám v neděli v kostele, ale to je všechno. V Holmesovi jsem získal člověka, s kterým toho mohu probrat mnohem více než výsledky kriketových zápasů v eastbournské domácí lize. Toho mi do cesty seslal sám nejvyšší… A snad ho tady ještě chvíli nechá.“

„Také doufám,“ pravil jsem. Zabloudil jsem pohledem ke stropu a mimoděk vytáhl z kapsy cibule. Ukazovaly zase o pár desítek minut víc, než když jsem se díval naposledy. Pastor si to gesto správně vysvětlil jako netrpělivost.

„Nebudu vás déle zdržovat,“ usmál se a otřel si ubrouskem rty od koláče. „Vidím, že vás to táhne nahoru, za Holmesem. Jistě již načerpal trochu sil a bude ve stavu vás přijmout. Pevně věřím, že vaší návštěvou pookřeje. Všichni také doufáme, že jej dokážete postavit na nohy!“

Jak milé od něj bylo, že se dokázal vcítit do mých myšlenek. Uvědomil jsem si díky tomu, že je opravdu mužem na svém místě. Vyčítal jsem si sice dál, jak jsem svého přítele v posledních letech z nedostatku času zanedbával, ale náhle se mi ulevilo poznáním, že mé místo po boku pensionovaného detektiva zaujal právě Barlow. Poděkoval jsem mu za společnost, nejen za těch pár chvil, co mi věnoval, ale i za měsíce, které strávil s Holmesem, a vyprovodil jej na zápraží.

Teď už mě nemohlo od setkání s mým starým druhem nic zadržet.

Popadl jsem lékařský kufřík, stále ležící v hale, kde jsem ho odložil, vyběhl nahoru k ložnici, zaklepal a s napětím bez otálení vstoupil.

Našel jsem detektiva ve stavu, v jakém jsem ho ještě nikdy neviděl. Spal, ležel bez hnutí ve své posteli, s přikrývkou vytaženou až po prsa. Jeho vrásčité ruce spočívaly podél těla a kostnaté prsty se při každém chrčivém zdvihnutí hrudníku zarývaly do prostěradla. Obličej, odvrácený ode dveří směrem k oknu se zpola zataženými závěsy, jimiž jen neochotně pronikaly paprsky denního světla, byl nezdravě popelavý.

Nemohl jsem z něj spustit oči. V jakou trosku se to můj přítel za těch pár měsíců proměnil! Nemoc jej musela zasáhnout silněji, než jak mohla poznat Hudsonová či Barlow, kteří jej vídali denně. Já, který Holmese spatřil po dlouhé době, jsem byl z jeho fyzického stavu v šoku.

Otočil ke mně tvář. Zřejmě jsem ho probudil svým vstupem do ložnice. Namáhavě zaostřil a okamžitě mě poznal, neboť na mne skrze vyprahlé rty promluvil.

„Jen si mě dobře prohlédněte, milý Watsone,“ zachrchlal. „Tělo schází a pomalu přestává fungovat. Trpí tím ale pohříchu mnohem více mysl, které se ještě nechce kapitulovat. Podal byste mi, prosím, sklenici vody?“

Posloužil jsem mu a přisedl si k němu na pelest.

„Nesmysl, vypadáte skvěle,“ pokusil jsem se jej uchlácholit, ale Holmes se nedal oklamat. Lačně se napil a já mu opřel polštář o začernalé mosazné čelo postele, aby se mohl posadit a lépe se mu tak mluvilo.

„Když paní Hudsonová vyburcovala i vás, musí to se mnou být na pováženou…“

„Protentokrát si svoje dedukce můžete ušetřit, nezakládají se na pravdě.“

„Určitě? Co jiného si myslet? Přítel, od něhož jsem za poslední rok obdržel jen pár dopisů, se náhle zjeví v mé ložnici s pohřebním výrazem a lékařskou taškou. Ale musím říct, že vás vidím rád, drahý Watsone. Kdybych věděl, že vás to vyláká z londýnského klidu, onemocněl bych už dříve.“

Raději jsem přestal ty pesimistické poznámky vnímat a za jeho znechuceného pohledu si začal z brašny připravovat pomůcky nutné pro vyšetření.

„Kdy a jak přesně začaly vaše problémy?“ zeptal jsem se.

„Před několika týdny, tuším.“

„Můžete být konkrétnější?“

„Koncem března jsem pocítil první malátnost, přičítal jsem to ale jarní únavě. K tomu se potom přidala dušnost, bolesti a tlak u srdce, pálení žáhy…“

„Proč jste mi nedal vědět? Víte, že bych hned přijel…“

„Můj milý,“ zasmál se poprvé. „Oba jsme již přece ve věku, kdy můžeme podobné stařecké neduhy očekávat. K divení by bylo, kdyby nás nic nebolelo. Také jsem nečekal, že se ta lapálie tak rychle zhorší.“

„Lapálie?“ zvolal jsem pohoršeně. „Proboha, Holmesi, prodělal jste infarkt! To je vážná věc! Jak můžete být tak lehkovážný a sarkastický?“

„Nic jiného mi nezbývá.“

Povzdychl jsem si a přiložil mu k hrudi stetoskop. Srdce mu tlouklo jako zvon, jeho ozvy byly rychlé a silné, jako by právě doběhl závod. Také tlak mi dělal starosti. Bylo nasnadě, že nebezpečí není zdaleka zažehnáno a obavy jsou na místě. Schoval jsem stetoskop a Holmes se opět zapnul.

„Jaké vám naordinovali medikamenty?“

Holmes ukázal na stolek u své postele, kde ležela karafa s vodou a dóza s pilulkami. Mezi léky bylo vše, co bych předepsal i já, nic nebylo navíc.

„Postaráno o vás bylo dobře,“ řekl jsem. „Zdá se, že teď není nic, co bych mohl udělat. Budete-li pravidelně odpočívat a užívat léky, brzy by vám mělo být lépe. Osobně na to dohlédnu, vezmu si dovolenou.“

Detektiv se zamyslel.

„To některé lidi nepotěší,“ usoudil tajuplně.

„Jak to myslíte?“

„Nikomu jsem to zatím neřekl, protože nevím, komu věřit. Kromě paní Hudsonové, kterou jsem nechtěl děsit, jste jediný, v koho mám důvěru. Mám důvodné podezření, že moje srdeční slabost se neozvala náhodou. Byla mi cíleně přivozena. Dalo by se říci, že jsem byl otráven…“ pronesl konverzačním tónem, jako by hodnotil úroveň pečeně servírované k večeři.

Chvíli trvalo, než mi obsah jeho slov došel.

„Někdo vás chtěl zabít?“ zděsil jsem se. „Kdo? Proč? Jak?“

„Chrlíte na mě otázky, které zatím nedokážu zodpovědět. Ale usuzuji, že za všechno může tamhleten balíček,“ ukázal Holmes roztřeseným prstem na prádelní skříň, na níž ležela zdobená tabatěrka ze slonové kosti.

„Myslíte váš tabák do dýmky?“

„Ironické, není-liž pravda?“ usmál se. „Vždycky jste mi říkal, jak je kouření nezdravé a zdraví škodící. Ukázalo se, že jste měl tentokrát pravdu.“

„Já… nechápu!“

„V tabatěrce najdete poslední zbytky tabáku, který jsem dostal nedávno darem. Je to jakýsi exotický druh z Indie, co jsem ani já neznal. Nemohl jsem proto z jeho chuti poznat, jestli je vše, jak má být. Nicméně první příznaky mé anginy pectoris se objevily poté, co jsem jej začal dýmat. Určitě obsahuje něco, co mé zdraví podlomilo. Nějakou dobu trvalo, než jsem si vše spojil. Ale rozbor tabáku jsem provést nestihl, jelikož mě nemoc oslabila a upoutala na lůžko. Zbytek znáte.“

„Kdo vám ten tabák přinesl?“

„Pastor Barlow,“ zasmušil se Holmes a na chvilku zavřel oči. Dlouhé mluvení jej vysilovalo. Zavrtěl hlavou, a než znovu promluvil, unaveně si protřel kořen nosu. „Nějak si to ale nedokážu vysvětlit. Podle mě to není z jeho hlavy a on sám netuší, že se stal poslíčkem Danaů.“******

I mně přišlo zapojení dobrého pastora a Holmesova přítele do jakéhosi podivného komplotu podivné, jakkoliv jsem ho neznal a ruku do ohně bych za něj dát nemohl. „Proč by měl někdo zájem na vaší smrti?“ podivil jsem se. „Vždyť se několik let nikde neangažujete, ani se už dávno nevěnujete své detektivní činnosti!“

„Zřejmě to souvisí s případem, o jehož vyřešení jsem byl požádán. První prosba přišla kolem Vánoc. Přestože jsem dlouho odolával a trval na tom, že se žádného vyšetřování již účastnit nehodlám, přece jen jsem byl po přemlouvání nalomen úkol přijmout. Ale pak jsem k tomu kvůli zdraví neměl možnost. Dopisy stále leží v mém stole. Barlow byl jediný, kdo o mém rozhodnutí pomoci věděl a rozmlouval mi jej.“

„O jaký případ šlo?“

„Jeden italský milionář mě žádal o radu. Měl pocit, že mu někdo usiluje o život. Podrobnosti nechtěl probírat na dálku, žádal mne, abych za ním přijel,“ vzpomínal Holmes. „Chtěl, abych tu hrozbu odhalil a překazil.“

V hlavě mi do sebe zapadly útržky informací a myšlenky se rozběhly jako o závod.

„Jak se ten Ital jmenoval?“

„Vito Minutti,“ děl Holmes.

Začal jsem se horečně přehrabovat v brašně, do které jsem cestou vlakem odhodil Timesy. Věděl jsem totiž, že jméno, které Holmes vyslovil, jsem toho dne již viděl. A souvislost, v jaké to bylo, jsem si potřeboval ověřit. Během několika vteřin jsem zjistil, že má paměť byla dobrá.

„Holmesi, pohleďte!“ ukázal jsem detektivovi ranní výtisk novin.

Jestli měl Holmes ještě více poblednout, tak se to stalo po přečtení prvních řádků o Minuttiho vraždě. Oči se mu rozšířily, na čele opět vyrazil pot. Když dočetl, noviny mu z ochablých rukou vypadly na podlahu.

„Proboha,“ zaúpěl tiše. „Kdybych se nenechal přemlouvat, mohl jsem jej zachránit!“

„Nemůžete nést odpovědnost za zlo celého světa, nemůžete být všude,“ tišil jsem ho, ale Holmes mě již neslyšel. Jeho krevní tlak prudce vzrostl, viděl jsem, jak mu ostrá bolest vystřelila do levého podpaždí.

Bylo zle.

Vyskočil jsem a začal detektiva křísit. „Paní Hudsonová, rychle sem pojďte!“ vykřikl jsem otevřenými dveřmi na schodiště. „Holmes dostal další infarkt!“

* Ententa (z franc.) neboli jako Trojdohoda nebo Dohoda je označováno spojenectví Francie, Ruska a Velké Británie, uzavřené roku 1907 a namířené proti tehdejším expanzivním tendencím centrálních mocností, především Německa v zastoupení jeho válkychtivého císaře Viléma II. a Rakouska-Uherska. Tyto tábory byly nepřáteli v první světové válce. Řada jiných států bojovala v této válce na straně Trojdohody, pravděpodobně nejvýznamnější z nich byla Itálie. USA, které k vítězství Trojdohody ve válce velmi přispěly, kladly důraz na to, že stojí mimo jakýkoliv blok.

** Edward VII. (1841–1910), král Spojeného království Velké Británie a Irska a také císař Indie. Byl synem královny Viktorie a vládl od roku 1901 až do své smrti v roce 1910. Po něm nastoupil na trůn Jiří V., který vládl i v době, do které je datován tento rukopis.

*** Skvělá izolace – Splendid Isolation – byla zahraniční politika vedená Velkou Británií na konci devatenáctého století pod vedením konzervativních premiérů Benjamina Disraeliho a markýze ze Salisbury. Termín byl zaveden politiky jako označení nedostatečného zapojení Británie v evropských událostech. Mezi historiky je mnoho debat, které zvažují, jestli to byla izolace záměrná, nebo se Británie stala jen obětí okolností.

**** Sufražetky – militantní feministické hnutí za zrovnoprávnění žen, které vzniklo okolo roku 1900 a používalo extrémistické formy boje.

***** Varroáza – tuto nejnebezpečnější včelí nemoc způsobuje roztoč Varroa jacobsoni. Měří 1,5–1,9 mm, parazituje na včelím plodu a po vylíhnutí žije na včele. Mladé včely, které se líhnou z napadených larev, trpí různými vadami – jsou bez křídel a nohou, jejich život je krátký. Při přemnožení roztočů, v počtu kolem tisíce roztočů na včelstvo, včelstvo hyne.

****** Viz „danajský dar“. Ustálené slovní spojení, které vyznačuje takový dar, který způsobuje obdarovanému spíše potíže či zlo než užitek. Základem rčení jsou varovná slova věštce Láokoóna, jak jej zaznamenal Vergilius ve své Aeneidě. „Ať je to cokoliv, bojím se Danaů, i když přinášejí dary.“

II.

Pohřeb

Pohřeb legendy je vždycky smutný. Obzvláště pro ty, kteří s tou legendou prožili část svého života či kariéry. Zádušní mše za Sherlocka Holmese pod vedením pastora Barlowa proběhla ve fulworthském kostele a zúčastnila se jí celá řada detektivových přátel. Z Londýna přijel jeho bratr Mycroft, vysoký státní úředník, společně s inspektorem Lestradem a několika dalšími policejními hodnostáři z Yardu. Nejdojemnější a velmi překvapivé pro mne bylo shledání s komtesou Mariou Framboise de Plessis-Bellière, s níž jsme se seznámili před lety během neslavného vyšetřování v Čechách.* Musela ji pozvat paní Hudsonová, která sestavovala seznam smutečních hostů podle mých pokynů a z Holmesova adresáře.

Po mši obřad pokračoval na místním venkovském hřbitově pod širým nebem, modrým jako šmolka. Shromáždili jsme se na malém prostranství kolem dubové rakve s věncem květů, vzduch voněl bezem a posekanou trávou.

Pohled na Holmesovu rakev, pomalu mizející v zemi, jsme nesli těžce všichni, nikdo se nestyděl za slzy smutku. Slova, která Barlow během pohřbu na detektivovu adresu pronesl, byla jistě krásná a dojemná, já si však nepamatuji ani hlásku. Nesoustředil jsem se, v hlavě jsem si promítal, co všechno se událo od toho okamžiku, kdy jsem před deseti dny dostal telegram od paní Hudsonové ohledně přítelova zdravotního stavu. Ticho mne od okolního světa odřízlo svým milosrdným hávem, který mi konečně dovolil srovnat si roztěkané myšlenky.

Teprve potom začalo pršet. Vytáhli jsme všichni deštníky a rozevřeli je.

„Jestli se na nás Holmes shora dívá, musí mu připadat, že místo jeho posledního odpočinku teď rozkvetlo černými květy,“ přitiskla se ke mně komtesa.

Ještě na hřbitově jsme se všichni rozloučili. Nikdo neměl tendence dělit se o svoji náladu u společné večeře. Barlow nás vyprovodil ke hřbitovní bráně a utíkal se schovat před deštěm. Naši londýnští kolegové, včetně komtesy, se přichystali k odjezdu na nádraží k odpolednímu vlaku.

„Příště se snad uvidíme za příjemnějších okolností,“ rozloučila se se mnou s postesknutím Maria, když jí Mycroft Holmes pomáhal do kočáru.

„Bojím se, že s touto ztrátou se nikdy úplně nevyrovnáme,“ dodal Lestrade.

Vyměnili jsme si s Mycroftem mlčenlivé pohledy a nechali jeho zkazku bez komentáře. Nato nás rozehnaly sílící kapky jarní přeháňky a vítr. Jejich kočár zmizel za stromovím a mě drožka odvezla za depresivního bubnování deště do plátěné stříšky zpět na Cuckmere Haven.

Hudsonová, která se tryzny nezúčastnila, už měla navařeno.

Zatímco prostírala a vyháněla z jídelny mouchy, vystoupal jsem do Holmesovy ložnice.

Detektiv stál u okna s rukama založenýma za zády a poslouchal meluzínu mezi okenními tabulemi. Ani se neohlédl, když jsem ho pozdravil.

„Pohřbil jste mne doufám se všemi poctami a patřičnou úctou,“ zeptal se s pohledem upřeným na listy stromů v zahradě, lesknoucí se deštěm.

„Vy a ty vaše šarády,“ povzdychl jsem si. „Víte, že dorazila i komtesa Framboise? Málem jí to zlomilo srdce. Předpokládám, že se bavíte?“

„Naopak, Watsone. Mí nepřátelé už mě pohřbili tolikrát, že až jednou skonám doopravdy, bojím se, že nikomu už to nebude stát za povšimnutí. A komtesu osobně navštívím, jakmile se tu věci urovnají.“

„Nepřátelé?“ podivil jsem se. „Většinu svých pohřbů jste si uspořádal sám!“

„Pouze proto, abych nekalé živly zmátl a mohl využít jejich ochablé ostražitosti. Tentokrát je to ale jiné, drahý příteli. Tentokrát je to osobní.“

Takto cílené nenávisti, kdy by jej vrah chtěl zlikvidovat pro jeho samotnou existenci, byl Holmes naposledy vystavený po smrti profesora Moriartyho. Tehdy zmizel a byl považován za mrtvého tři roky.

Na penzi by se Holmes podobného útoku nenadál. A jestli vraha vyprovokovalo pouhé uvažování nad prosbou nebožtíka Minuttiho, muselo se jednat o cosi velkého. Z toho důvodu se detektiv rozhodl „podlehnout“ jedu, který se v darovaném tabáku skrýval, a svůj pohřeb vystrojil proto, aby jeho zatím neznámý nepřítel usilující mu o život ztratil zábrany.

O skutečném stavu věcí jsme věděli jen já, paní Hudsonová a Mycroft.

Během několika dní od posledního „smrtelného“ infarktu se Holmes ukrýval a zotavoval pod mým pečlivým dohledem. Za necelé dva týdny se mi podařilo vrátit jeho krevní tlak i srdeční rytmus do normálu, upravil jsem mu životosprávu, aby znovu zesílil, a vůbec jej celkově vrátil do světa živých.

Dnes byl první den na nohou. A zatímco já podstupoval to nechutné divadlo pro okolní svět a jeho blízké, on provedl rozbor nešťastného tabáku.

„Mé podezření se potvrdilo, neboť jsem v něm skutečně objevil stopy Digitalis,“ mohl mi proto suše oznámit: „Není divu, že mi v hlavě zněly ‚zvony mrtvého‘.** Někdo mi chtěl přichystat sladkou smrt.“

„Měl to dobře promyšlené,“ pokýval jsem hlavou.

Rostliny čeledě Digitalis byly dobře známé i mně, tak jako každému lékaři, a musel jsem uznat, že vmíchání jejich usušených listů do Holmesova tabáku bylo zvráceně geniální. Kromě lehké nasládlosti totiž tato bylina nemá téměř žádnou chuť. Jejímu použití odpovídaly i symptomy, které mi detektiv prve popsal – bolesti hlavy, nechutenství a nepravidelný pulz. Z vlastní lékařské praxe mi byly známy i případy lidí, kteří si Digitalis na louce spletli s neškodným kostivalem a uvařili si z něj čaj, nebo dětí, které se otrávily po vypití vody z vázy s rostlinami tohoto druhu. Mohli jsme si gratulovat, že vrah chtěl Holmese zlikvidovat nenápadně a tabák připravil v takové koncentraci, aby srdce mého přítele oslaboval postupně. Nechtěl ho zabít náhle.

Jen díky tomu si detektiv stačil v poslední chvíli vše pospojovat a plán odhalit.

„Potvrdili jsme si tedy jak, ještě zbývá určit kdo a proč,“ dodal jsem.

„Ano, přiznám se, že tady jsem také hnán zvědavostí,“ promnul si Holmes bradu. „Nuže, nezbude nám než začít od našeho milého Barlowa.“

„Ještě je tu ale jedna věc…“

„Jaká?“

„Kdo se vyšetřování ujme? Vy jste oficiálně mrtev a nemůžete se jen tak objevit na veřejnosti,“ upozornil jsem jej. „A já mohu vraha jen těžko vypátrat sám.“

„Ale no tak!“ zasmál se Holmes. „To přece není vůbec žádný problém!“

* * *

Pan Cedric Parker ze Stone Terrace, Weston-Super-Mare, se v hale Holmesovy farmy zjevil následujícího rána. Osobnost svého bratrance, přijíždějícího probrat Holmesovu pozůstalost, si totiž detektiv zvolil jako ideální inkognito pro příští dny, které mu mělo dopomoci k volnému a nenápadnému pohybu během vyšetřování bez hrozícího prozrazení.

Už několik dní se neholil a vzrostlý plnovous si zastřihl do elegantní, byť již lehce prošedivělé špičky. Vlasy si přestal česat hladce dozadu, místo toho si je rozdělil pěšinkou na pravé straně a přihladil brilantinou. Šednoucím spánkům nechal jejich barvu, přibarvil si jen obočí, aby jeho tváři dodalo jiný výraz. Obličej ještě doplnil kulatými brýlemi s čirými skly. Na sebe si vzal letní oblek s vestičkou, který působil s jeho klasickým, spíše domáckým oblečením posledních let, velmi kontrastně. Odhlédl-li jsem od rodinné podoby, nad kterou se jistě nebude nikdo pozastavovat, stál přede mnou úplně jiný člověk.