EDICE STAR TREK

edici řídí ALBERT BALATKA

DOSUD VYŠLO:

Star Trek: KUSY jedinečná sbírka česko-slovenské fan-fiction

Příběhy od Kapitánova stolu povídková sbírka o devíti kapitánech

ENTERPRISE

Kompletní trilogie ROMULANSKÁ VÁLKA:

#1 Kobayashi Maru, #2 Pod křídlem dravce, #3 Odvážně vstříc bouři

PŮVODNÍ STAR TREK

Zkouška ohněm: McCoy Odkud přicházejí stíny

Zkouška ohněm: Spock Oheň a růže

Star Trek (2009) přepis filmu

ÉRA ZATRACENÝCH

2311: Hadi v rozvalinách (Enterprise-B )

NOVÁ GENERACE (hlavní linie) Nemesis přepis filmu

TNG: Smrt v zimě

Titan: Mezi dvěma světy,

Titan: Černý král,

Titan: Orionovi psi

TNG: Odpor,

TNG: Q – Otázky a odpovědi,

TNG: Před zneuctěním

Titan: Meč Damoklův

TNG: Větší než pouhý součet

Kompletní trilogie Volání osudu:

#1 Bohové noci, #2 Pouzí smrtelníci, #3 Ztracené duše

Jednotný osud

Titan: Přes dravé moře

DEEP SPACE NINE

#1 Vyslanec, #2 Obležení, #3 Hledání, #4 Vlastní krví, #5 Padlí hrdinové, #6 Saratoga

VOYAGER

#1 Ochránce, #2 Únik, #3 Ragnarök

Kompletní trilogie TEORIE STRUN:

#1 Koheze, #2 Fúze, #3 Evoluce

STAR TREK: TITAN

OVER A TORRENT SEA

Copyright © 2009 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2019 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2009 for Cover illustration by Cliff Nielsen

Copyright © 2009 for Cover design by Alan Dingman

Copyright © 2019 for Czech cover layout by Jakub Schejbal

Copyright © 2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-7617-595-2

Přátelům, kteří tu nejsou

Historikova poznámka

Prolog tohoto příběhu začíná ve druhé polovině února roku 2381 (týden před událostmi epilogu knihy Star Trek: Volání osudu III – Ztracené duše; vydal Brokilon, 2018), a uzavírá se na konci dubna (dva týdny před koncem děje knihy Star Trek: Jednotný osud; vydal Brokilon, 2018).

Následující děj románu Přes dravé moře se odehrává v rozmezí 1. července až 4. srpna téhož roku.

Zříš dceru ve mně vody a země,

kojence nebes nad zemí,

skrz póry řek, moří, můj běh se noří,

měním se, mřít však nelze mi.

Po lijavce útoku když v nebes hluboku

vlá čistá vlajka jich,

když z větrů v nebesku ze záře odlesku

se modrý, vzdušný dóm zdvih’,

já směji se tiše z hrobní své skrýše

jak z lijavce slují se nořím,

jak z lůna dítě, duch z hrobu hbitě

se zvednu a opět jej zbořím. ¹

Percy Bysshe Shelley, „Mrak“

1překlad: Jaroslav Vrchlický, 1901

Prolog

Neukryjeme se před výzvou vybudovat znovu to, co Borgové zničili. Uctíme oběti všech, kteří bojovali a zemřeli, aby nás uchránili, tím, že se zavážeme napravit škodu, která byla napáchána, a vybudujeme budoucnost, na jakou by byli hrdí.

... Ba co víc, ačkoli je Hvězdné flotily potřeba při obnově, rekonstrukci a distribuci humanitární pomoci, obnovíme její mise mírumilovného průzkumu, diplomatické pomoci a otevřeného vědeckého zkoumání. Hvězdné lodi třídy Luna budou pokračovat v misích daleko za našimi hranicemi, za něž se vydá znovu i hrdinný Titan – aby hledaly nové světy, nové civilizace a nové formy života. A nabízely všem, kteří je přijmou, otevřenou náruč přátelství.

Existují i tací, kteří mohou o naší schopnosti zvládnout všechny úkoly pochybovat. Jim vzkazuji: nepodceňujte Spojenou federaci planet.

prezidentka Nanietta Bacco

hvězdné datum: 58126,3 (16. února 2381)

ORBITÁLNÍ LODĚNICE UTOPIA PLANITIA, MARS

Kapitán William T. Riker Spojenou federaci planet nepodceňoval. Po rozhodujícím vítězství, jehož před týdnem dosáhla nad Borgským společenstvem, by si to ani nedovolil – ačkoli by jako jeden z těch, kteří porážce nepřítele dopomohli, měl na podobná prohlášení plné právo. Ale jen proto, že se něco udělat mohlo, nutně to neznamenalo, že musí jít o nejlepší řešení.

„Federace právě teď potřebuje každého schopného člověka,“ namítl Riker, když přecházel před stolem admirála Masca. „Chci se na obnově podílet osobně, admirále. Stejně jako celá má posádka.“

„Chápu to, Wille. Věřte mi.“ Starší admirál si založil ruce na hrudi; jeho obvyklá denobulanská žoviálnost jako by pod tlakem nedávných událostí vyprchala. Už v minulosti se potýkal s náročnými úkoly, například s nezdařeným pokusem zabránit Dominionu podmanit si Betazed, přesto ani tehdy jej vyrovnanost neopouštěla. Navzdory všemu zůstával optimistou a prosazoval ambiciózní program lodí třídy Luna symbolizující odhodlání Federace podporovat rozmanitost a rozvíjet mírumilovný průzkum. Po zbytek jeho kariéry, ne-li po zbytek jeho života, se bude Federace vzpamatovávat z následků zkázy, kterou Borgové během pouhého měsíce a půl napáchali – zejména ze zničení Denevy, Regulu a jiných významných planet a z devastace velké části Vulkánu, Andoru a Tellaru. „Bylo rozhodnuto. Měla by snad prezidentka Bacco svůj slib stáhnout?“

„To nemusí, pane,“ opáčil Riker. „Ve vesmíru pořád létá dalších deset lodí naší třídy. Ty mohou v misi pokračovat i bez nás.“

„Ale paní prezidentka uvedla jmenovitě Titan.“

„Takže jde o politiku?“ Riker přestal popocházet a naklonil se nad stůl. „Admirále, budete mi muset dát lepší důvod. Něco, s čím si můžu stoupnout před posádku a nějak ji přesvědčit. Jinak se můžete těšit na hromadu žádostí o převelení. Mou nevyjímaje.“

Masc Rikera trpělivě pozoroval. Možná nebyl tak veselý jako kdysi, ale k hněvu měl daleko. „Řekl bych, že se rád vrátíte k průzkumným úkolům. Pamatuji si slova admirála Akaara, že jste vy ani vaše posádka zrovna neoplývali nadšením, když se váš průzkum Gumovy mlhoviny zdržel kvůli diplomatické misi na Romulu.“

„Asi vám nemusím vysvětlovat, jak odlišná současná situace je, pane. Pořád jsem v prvé řadě průzkumník. Jsem ale také vlastenec.“

Masc se konečně usmál. „Wille, vy i vaši kolegové jste prokázali Federaci službu, jakou vám nebude schopná nikdy splatit. Tohle máte za odměnu.“

„Já o odměny nestojím, pane. Se vší úctou, chtěl bych – má posádka by chtěla – Federaci něčím prospět.“

„A taky jí prospějete.“ Masc vstal od stolu a otočil se k oknu, jímž pronikala narudlá zář marsovského povrchu a odrážela se od admirálova holého, zvrásněného temene. Doprovázely ji pestré odlesky orbitálního komplexu loděnice, v němž se Riker s admirálem nacházeli a kde Titan po nedávném střetu s Borgy procházel opravami. „Za posledních deset let jsme si zažili už dost,“ pokračoval Masc. „Po válce s Dominionem jsme si mysleli, že to nejhorší, čemu naše civilizace kdy čelila, je za námi... a pak, jen pár let nato, sem vtrhnou Borgové, vedle kterých byl Dominion jen zahřívacím kolem. Ublížili nám, Wille. Nejen na těle, ale i na srdci a na duši. Občané Federace potřebují naději. Inspiraci. Paní prezidentka to dobře ví – proto v proslovu zmínila konkrétně vaši loď. Titan pomohl Federaci zachránit. Jde o nejznámější, nejobdivovanější loď třídy Luna ve Flotile. Proto tam na okraji potřebujeme jako předvoj vás. Symbolizuje pro nás pozitivní budoucnost. Ukazujete lidem, že z našich hodnot neslevíme.“

Pozvedl ruku, než jej Riker stačil přerušit. „A ne, není to všechno. Existuje i konkrétnější cíl, kterého tam venku můžete dosáhnout. Jestli se proudový pohon, který zkouší Aventine, ukáže z dlouhodobějšího hlediska použitelný v praxi, Flotila se v Galaxii vydá mnohem dál a rychleji než kdy předtím.“

„Pak jsme ale spíš přežitek, ne, pane?“

Masc se pousmál. „Jen dokud proudovým pohonem nevybavíme Luny. Ale to je zatím hudba budoucnosti; Federace bude muset dlouhodobě soustřeďovat zdroje na rekonstrukci, vylepšování pohonů není aktuální prioritou. Nicméně teď je naším nejlepším zájmem pokračovat v průzkumech, v hrubých rysech poznat okolní prostředí, jak astrografické, tak politické. Je lepší navazovat první kontakty s posádkami, jako je ta vaše, než se proudovými rychlostmi vrhat do vzdálených koutů Galaxie. Navíc je potřeba najít si nové přátele... ale také poznat a zhodnotit potenciální hrozby.“

Riker nahlížel na admirála v novém světle. Masc sice proslul zejména svým optimismem, byl ale také zkušeným veteránem, který si nedělal žádné iluze. Obzvlášť v dnešní době ne.

„Taková byla naše mise celou dobu, je to tak, admirále?“ otázal se Riker. „Umetat cestu budoucím proudovým lodím.“

„Oficiálně ne,“ ušklíbl se Masc. „Pokud by tomu tak bylo, věděli byste o tom. Ale jak vývoj proudu úspěšně postupoval, začala s ním Flotila počítat čím dál víc.“

Riker pokýval hlavou. Tím se vysvětlovalo mnohé. Když Titan překročil hranice Gumovy mlhoviny, oblasti rozsáhlejší než celá Federace se všemi sousedy dohromady, očekávalo se, že v ní stráví několik let. Reálně by bylo potřeba stovky lodí, které by takovouto oblast zkoumaly celá staletí. Hvězdná flotila však vyslala jen dvě – nejprve Titan a Ganymedes – ten byl však záhy poškozen a musel se na čas vrátit do doků, a jeho průzkumnou zónu převzal Charon, který bohužel o dva měsíce později ztroskotal na Orishe.

A i když zůstal na průzkum mlhoviny Titan sám, nařídila mu Flotila vydat se ještě dál a prozkoumat vnitřní okraj ramene Orionu. Zdůvodnila to tím, že hvězdné mapy a databáze získané Titanem a Charonem od místních civilizací – Pa’haquelů, Vomninské konfederace a Hvězdného velení Gam-Pu – poskytly Flotile o vnitřním uspořádání této mlhoviny dostatek informací.

Riker spěch Hvězdné flotily nechápal. I zabydlená, prozkoumaná oblast může skýtat překvapení; vesmír je obrovský, a i dnes existují soustavy necelých sto světelných let od Země, jejichž směrem Flotila nikdy nevyslala pilotované průzkumné lodě. Hvězdné lodě ve snaze získat přehled nad celou oblastí byly nuceny přeskočit spoustu úžasných objevů. Jistě, sám Riker se kdysi vyjádřil, že směřuje jedině vpřed, nemyslel však takovým kvapem.

„Abych pravdu řekl, admirále, nejsem si jistý, že jsem nadšený vyhlídkou stát se pouhým předvojem skutečných průzkumníků.“

„To nikdo netvrdí, Wille. Pravda... pobízeli jsme vás letět, co nejdál to půjde, ale nikdo vám nebránil věnovat se skutečné vědě. Vaším cílem je zaměřit se na nejvýznamnější objevy, dosáhnout až na vrchol. Každá mise musí mít své priority.“

„Se vší úctou, admirále, před borgskou invazí bylo naším posledním úkolem mapování nezajímavého, prázdného sektoru mezi galaktickými rameny.“

Masc se ušklíbl.

„Kde jste mimochodem narazili na klíč k řešení celé borgské krize. Nikdy nic nepoznáte, dokud se za tím nevydáte, Wille. Jednou prohrajete, jindy se to mnohonásobně vyplatí.“

Riker o jeho slovech zapřemýšlel. Když si vzpomněl na všechny objevy, které Titan za minulý rok učinil, pocítil upřímnou touhu opět se vydat na průzkumnou misi. „Kam tedy máme letět příště, pane? Zpět do oblasti mezi rameny? Až k rameni Lodního kýlu?“

Masc se uchechtl. „Hm, myslím, že můžeme najít kompromis, který bere v potaz vzdálenost i pečlivost. Pro jistotu si vás budeme raději držet relativně blízko domova, aby při zveřejňování vašich hlášení nenastávaly velké prodlevy. Ale poletíte dost daleko na to, aby byla vaše cesta zajímavá. Momentálně vám nemůžu sdělit, kam se vydáte; stále ještě přemýšlíme, jak naše Luny rozmístit. Váš náhlý návrat domů nám celý plán rozhodil. Uvědomíme vás, jakmile vám vytyčíme kurz. Ale prozatím máte vy i vaše posádka nařízenu dovolenou. Titan navíc vyžaduje spoustu oprav. Nemluvě o řadě vylepšení. Pokud má být vlajkovou lodí naší průzkumné flotily, potřebuje to nejnovější a nejlepší, co můžeme nabídnout. A, ehm, musí být pokud možno odolná, protože poletíte mimo dosah základen a opravárenských doků. Pravdou je, že třídu Luna jsme obrnili, jak to jen šlo, ale po té záležitosti s Charonem nechceme nic riskovat.“

„Já i má posádka si toho ceníme, pane.“ Masc pozvedl obočí.

„Vy i komandér Troi určitě potřebujete, aby vaše dcera byla v co největším bezpečí.“

Riker se ušklíbl. „Pane, rozhodně nechci, aby mé obavy o rodinu měly vliv na mé povinnosti...“

Masc mávl rukou. „O to se nestarejte, kapitáne. Upřímně, mám neodbytný pocit, že vaše dítě bude ve větším bezpečí někde na okraji než tady ve Federaci. Právě teď je z nás velký, nepohyblivý terč.“

Po chvíli zádumčivého ticha se Riker zeptal: „A co když tam venku narazíme na další Borgy nebo Dominion?“

Admirál se neradostně pousmál. „Zkuste jim neprozradit, kde bydlíme.“

VULKÁN, HVĚZDNÉ DATUM: 58239,3

Našla ho v poušti, kousek za hranicemi města. V týdnech po svém návratu domů sem během prodloužené dovolené chodíval meditovat – pokud ovšem byly meditace tím, co vyhledával. T’Pel věděla, že v poslední době bylo pro Tuvoka těžké meditativního stavu dosáhnout. Vršící se traumata z doby strávené ve Flotile mu oslabila emocionální kontrolu; chápala, že sem chodí, nejen aby našel ticho a klid, které se snažil obnovit i ve svém nitru, ale také aby zabránil případným rozpakům, kdyby dal před sousedy průchod svým emocím.

Tuvokova neschopnost meditovat T’Pel znepokojovala, protože mu bránila vyrovnávat se se ztrátou. T’Pelin žal nad smrtí jejich nejmladšího syna Elietha – který spolu se svou manželkou Ione zahynul na Denevě, když pomáhali jiným v evakuaci, zatímco Borgové ničili kdysi vzkvétající kolonii Federace – byl stejně hluboký jako Tuvokův, ne-li hlubší, jelikož se synem za svůj život strávila mnohem více času. Nepadla na ni žádná hanba; vulkánská filozofie uznávala žal jako odpovídající reakci na ztrátu. Pozdrav „Truchlím s tebou“ byl starobylým vyjádřením emocí, které ani sám Surak nedokázal zavrhnout. Ačkoli ve svém učení varoval před podlehnutím oslabujícím emočním následkům žalu, a obzvlášť před sklony proměnit žal v touhu po pomstě a násilí, zdůrazňoval, že i ta nejlogičtější, od emocí oproštěná civilizace musí oslavovat život a rodinná a společenská pouta a brát ohled na ztrátu způsobenou smrtí jedince, obzvlášť člena rodiny, a přijmout její význam. Jinak by, jak napsal, jejich absence vedla k bezcitnému ničení vazeb, které jedinci umožňovaly fungovat ve společnosti. T’Pel truchlení zvládala díky meditacím. Avšak v nitru zažívala hlubokou prázdnotu a silnou bolest. Stále pro ni bylo obtížné přijmout skutečnost, že syna už nikdy nespatří, nikdy jej neuslyší, nebude s ním připravovat jídlo ani se s ním nebude hádat o kariérních volbách. Přijala však tuto novou skutečnost jako součást svého současného já, integrovala ji do své psychiky tak, aby neutrpěly její povinnosti ani schopnost jasně uvažovat.

Tuvok na tom byl ovšem mnohem hůř. Zaslechl její kroky a otočil se. Všimla si, že má opuchlé oči. Ačkoli pouštní vítr veškeré důkazy odvál, věděla, že plakal. Bez jediného slova k němu natáhla dva prsty a on jí dotek opětoval. Kdesi hluboko pocítila zmatek, který v něm bouřil. Obrnila se a dovolila, aby ji jeho emocionální vír zasáhl. Zůstala silná a klidná, stala se jeho kotvou. Vnímala vděk a lásku, kterou k ní vysílal, stejně stoicky jako veškeré ostatní city.

„Manželi,“ pronesla, „Hvězdná flotila zaslala opravený odhad data odletu Titanu. Máme se hlásit na palubě k datu 58260,0... anebo požádat o přeložení k datu 58245,0.“

Tuvok přikývl. Řada členů posádky již o přesun zažádala, povětšinou proto, aby se podíleli na rekonstrukcích – Chwolkk, Okafor a Roakn – anebo se vrátili domů k rodinám – jako to udělali Bohn, Ichi a Worvan. Ačkoli T’Pel několik z nich podezírala, že odešli, protože se výjimečně rozmanité posádce Titanu nezvládli přizpůsobit. Například Fo Hachesa a Kenneth Norellis nikdy nedokázali vnitřně přijmout zvláštnosti jiných kultur, býložravý Lonam-Arja si zase nemohl zvyknout na stolování v přítomnosti většiny masožravců. Podle T’Pelina mínění jejich odchod posádku Titanu nijak neochudí.

„Dnešní datum je 58239,3,“ připomněla mu. „Zbývá nám málo času učinit rozhodnutí.“

„Nám?“ opáčil Tuvok chraplavě. „Vím, že si přeješ na Titanu zůstat.“

„To ano. Zavázala jsem se pečovat o Noaha Powella a Totyarguila Bolajiho. A jakmile komandér Troi porodí, mohu jí vypomoct s výchovou dcery.“ Péče o skupinku dětí z Titanu umožnila T’Pel využít zkušenosti, které od chvíle, kdy jejich nejmladší potomek opustil domov, zůstávaly nevyužité. Mohla být znovu užitečná, a to ji uspokojovalo. „Ale pokud se nevrátím, bez pečovatele nezůstanou. Navíc borgská invaze po sobě zanechala spoustu sirotků; mé zkušenosti se mohou uplatnit i zde.“ Zvažovala, zda by osvojením válečného sirotka, či hned několika, dokázal Tuvok žal překonat.

„Rozhodující tedy zůstává, zda jsi dle svého uvážení připraven vrátit se na pozici taktického důstojníka Titanu.“

„Pak máme problém. Nevěřím, že jsem.“

T’Pel přikývla na souhlas, ne na srozuměnou. „Prosím, objasni mi logický základ svého závěru.“

„Nejsem přesvědčen o své dostatečné emocionální stabilitě k výkonu funkce.“

„Tvá logika mi uniká. Nebyl snad tvým předchůdcem na pozici nadporučík Keru? To je velmi emocionální osobnost, pokud já vím. A několik dní před převzetím taktického postu se vyrovnával se ztrátou partnera.“

„To připouštím.“

„Komandér Valeová bývala taktickou důstojnicí na Enterprise. Je pozemšťanka, a tudíž nadmíru emocionální.“

„To rovněž připouštím.“

„Ba co víc, jejím předchůdcem na tomto postu byl, tuším, Klingon...“

Tuvok pozvedl obočí.

„Přímým předchůdcem ne. Ale tvůj argument je správný, manželko. Avšak sama víš, že jako Vulkánec musím usilovat o vyrovnanost. Naše emoce jsou příliš nestálé, abych jim dal volný průchod.“

„Nestálejší než klingonské?“

„Ostatní druhy jsou uzpůsobené své emoce zužitkovat. Mé životní úsilí tkví v jejich ovládnutí a udržení. Jen tak mohu fungovat.“

„Od našeho setkání s hvězdúzami ses snažil začlenit své... méně udržitelné emoce do běžného života – ovládnout je pomocí logiky, pokud jsi je nedokázal racionalizovat. Po většinu standardního roku to zdárně fungovalo.“

„Jenže jsem nebyl nucen vyrovnat se s tak silnou emocí,“ odvětil. „S žalem nad ztrátou syna, s výčitkami... že jsem s ním nebyl do úplného konce a neřekl spoustu věcí, které jsem říci mohl. Co kdybys byla na jeho místě ty, T’Pel? Kdybychom se vrátili na Titan a já o tebe přišel... Nedokázal bych bez tebe existovat. Jako důstojník... ani jako osobnost.“

Opět přiložila své prsty k jeho, a přijala tak jeho zpověď. „Manželi... to je obava, jíž musí čelit všichni, kdo žijí ve svazku. Nepochybně si tím dennodenně procházejí i kapitán Riker a komandér Troi. Pokud dokáží fungovat tváří v tvář riziku... pokud jedinci jako nadporučík Keru a sestra Ogawa dokáží žít dál po smrti svých životních partnerů... proč bychom my, Vulkánci, toho nebyli schopni?“

Pohlédla mu do očí.

„Ptala jsem se tě, manželi, abys mi popsal logiku, která tě vede k tvým rozhodnutím. Tu jsi mi neposkytl.

Poznala jsem ale obavy. Strach splnit úkol kvůli spekulacím o možných negativních následcích není logický. Ne, dokud pravděpodobnost takových negativních následků není prokázána jako nepřijatelně vysoká. Nemám tolik zkušeností s vyhodnocováním rizik jako ty; můžeš mi dokázat, že jde o tento případ?“

Tuvok sevřel rty. „Ne. Nemohu. Můj úsudek je očividně narušený.“

„V tom případě by ti nepochybně prospěla další sezení s komandérem Troi. Minulý rok ti znatelně pomohla vše překonat.“ A pomohla vše překonat i mně, dodala si pro sebe v duchu. Ačkoli byla svému manželovi naprosto oddána, jeho narůstající emocionálnost byla v jejich soužití občas... rušivá. Náročná pro respektování. Poradkyně Troi byla jedinou osobou, které se T’Pel dokázala s potížemi svěřit. „A protože komandér Troi zůstává na Titanu, nabízí se, že je i v našem vlastním zájmu setrvat na jeho palubě.“

Tuvok si, byť s úsudkem mírně narušeným, zachoval schopnost činit rychlá rozhodnutí. Po chvíli přemýšlení přikývl.

„Dobře. Budeme se hlásit na palubě Titanu hvězdného data 58250.“

„Máme čas do data 58260,“ připomněla mu.

„Jistě. Ale jako druhý důstojník bych měl jít příkladem.“

Její prsty se v tichém souhlasu dotkly jeho. Začal se opět podobat sám sobě.

U.S.S. TITAN, HVĚZDNÉ DATUM: 58327,6

„Mohu vás ujistit, poradkyně Troi, že není důvod se obávat.“

Vlídná slova přicházející z úst masožravého ještěra cenícího zuby ostré jako břitvy zněla poněkud nepřesvědčivě. Deanna Troi věděla, že doktoru Reeovi křivdí, když o něm smýšlí jako o predátorovi, ale přesvědčit nestálé hormony nebylo úplně snadné. „Doktore, zkolabovala jsem uprostřed porady.“

„To je poněkud přehnané tvrzení. ‘Omdlela’ by bylo přesnější. Jednoduše máte nízké elektrolyty.“

„Jste si jistý, že dítě je v naprostém pořádku? Tohle těhotenství mi připadá... jiné.“

„I když riskuji, že to bude znít necitlivě, vezmu-li v úvahu vývoj vašeho předchozího těhotenství, považoval bych momentální stav za dobré znamení.“

Deanna sebou při pomyšlení na potrat, kterým si prošla loni v září, vyděšeně trhla. I když Caeliarové poškozené geny jejího plodu opravili, nebylo snadné se nebát.

„Vlastně,“ pokračoval Ree, „se vaše dcera vyvíjí rychleji, než je obvyklé. Touto rychlostí přijde na svět za necelé tři měsíce.“ Deanna se zarazila. To bylo o měsíc dřív, než bylo běžné pro pozemšťana, a o dva v případě Betazoida. „Možná i dřív. Její zrychlený růst nepochybně značně zatěžuje váš metabolismus, právě proto jsou vaše elektrolyty na dně. Předepíšu vám výživnější stravu a spoustu tekutin.“

„Proč jste se o tom nezmínil dřív?“ otázala se trochu dotčeně. „Mohlo by to znamenat problémy? Možná jde o následek caeliarského léčení?“

„Nebyl jsem si úplně jistý. Prenatální vývoj humanoidních míšenců je zpravidla nepředvídatelný, obzvlášť v případech, kde do hry vstupuje genetická terapie nutná k hybridizaci. Je možné, že caeliarská léčba nějaké následky mít bude, ale může jít jen o vrtochy smíšené pozemsko-betazoidské biologie.“ Položil jí šupinatou ruku na rameno. „Buďte klidná, dítěti žádné riziko nehrozí. Vždyť díky Caeliarům jste zdravá jako žena na úrovni dvou třetin vašeho skutečného věku. Zrychlené těhotenství byste měla bez obtíží zvládnout – se správnou stravou a hydratací,“ dodal.

Jakmile ošetřovnu opustila, posilněná výživným nápojem a vitaminovou injekcí, navíc s paddem obsahujícím doktorova stravovací doporučení v ruce, cítila se Deanna za svou úzkost trapně. Když se jí emoce uklidnily, uvědomila si, jak iracionálně se chovala. Věděla, že jak ona, tak dítě jsou zcela zdraví – „odporně dobře zdraví“, jak Christine Valeová s oblibou popisovala její post-caeliarský stav – a že by doktor Ree před ní neskrýval nic, co by její těhotenství mohlo ohrozit.

Uvědomovala si také, že úzkost, kterou cítí, není jen její. Těsně před poradou absolvovala sezení s Tuvokem. Jeho silný pocit prázdnoty ostře rezonoval s Deanniným vlastním žalem ze ztráty jejího a Willova nenarozeného dítěte, který ji i po téměř sedmi měsících bodal u srdce jako nůž. Nedokázala tak nepředstavitelnou bolest přijmout, a tak když jí Ree sdělil, že ani dcera, kterou nosí pod srdcem, nepřežije, nebyla ochotna těhotenství ukončit, přestože jí hrozila vlastní smrt. Nedokázala se postavit představě, že by přišla o další dítě. Dokonce i když dceru zachránili Caeliarové a i když se s Willem radovali, že v ní roste nový, silný život, vzpomínka na duševní muka ji stále děsila.

Během sezení s Tuvokem ji jeho obdobný žal zasáhl a umocnil její vlastní úzkosti.

Občas uvažovala, zda by neměla požádat Haaje nebo Huilana, aby Tuvokova sezení převzali; možná byla minulými událostmi příliš ovlivněná, aby zůstala objektivní. Jako empatička se ovšem domnívala, že identifikace s pacientovými traumaty není ničím špatným. Dokud si dokázala zachovat vyrovnaný úsudek a sama docházela na sezení k Haajovi, věřila, že dokáže zvládnout vše. Navíc to byla i Tuvokova volba. Už se s ním o tom radila dřív, avšak trval na tom, aby jeho terapeutkou zůstala ona. Vybudovali si mezi sebou zdravé vzájemné porozumění – pouto, které si utvořili minulý rok během kontaktu s Pa’haquely, a Tuvok by se jen s obtížemi otevřel novému psychologovi.

Deanna, pohroužená do vlastních myšlenek, málem vrazila do ženy, která se kvapem vynořila zpoza rohu.

„Jejda! Promiňte, poradkyně. Nedávala jsem pozor.“

„Nic se nestalo,“ opáčila automaticky. Stála před ní Ellec Krotine, jedna z nových poddůstojnic z oddílu bezpečnosti – štíhlá Boslička se světlými, třešňově červenými vlasy. Podobnou barvu před časem nosila i Christine Valeová, u Krotine však zřejmě šlo o barvu přirozenou.

„Asi mě rozptyluje to, kam se chystáme,“ dodala Krotine. „Už jen dva dny a zamíříme do neznáma. Nemůžu se dočkat.“

Ostré nadočnicové hřebeny propůjčovaly mladé ženě se zlatou pokožkou elegantní jestřábí vzezření (trojité vroubkování na čele navíc připomínalo dravčí stopu), sama však byla tichá, vyrovnaná a zvídavá, dokonce i její nadšení v hlase znělo nenuceně a ležérně. Navzdory zařazení do bezpečnostních složek v ní čas strávený na U.S.S. da Vinci – jednom z nejlepších krizových plavidel Inženýrských sborů Hvězdné flotily – probudil zápal objevovat neznámo a řešit zajímavé vědeckotechnické problémy.

Ačkoli formálně v těchto oblastech vzdělaná nebyla, při vstupním pohovoru se Deanně svěřila, že se na nich ráda nepřímo podílí a doplňuje si vědomosti.

„No nic, musím jít,“ omluvila se Krotine. „Nadporučice Pazlar pořádá přednášku o sektorech, které leží před námi. Miluju hvězdnou kartografii téhle lodi. Není ta mikrogravitace úžasná?“

Deanna nezávazně zamručela; v poslední době se jí dělalo špatně i při běžné gravitaci.

Ale usmála se a popřála Krotine, aby se bavila, a vychutnávala si nával optimismu, který v té chvíli vyzařoval z Ellečina jemného úsměvu.

Vydala se dál chodbou, napnula své smysly a pocítila stejné nadšení z nadcházejících dnů ve většině myslí kolem sebe. Titan měl konečně opět vkročit na nezmapované území v souhvězdí Velkého psa, za Adaharou a Muliphenem, mezi Gumovou mlhovinou a oblastí Orionu. Právě teď se nacházeli v sektoru Kavrot, na území před čtyřmi či pěti lety zmapovaném klingonskou flotilou lodí třídy Qang. Melořin kartografický tým však musel provést rozšířený průzkum, jelikož Klingony zajímala spíš území vhodná k dobývání než ryzí věda. Oblast tedy už na mapách byla. Po borgské invazi se spojenectví mezi Federací a Klingony upevnilo víc než kdy dřív, dokonce natolik, že lodě Hvězdné flotily směly volně prolétávat územím nárokovaným Říší a automaticky získaly přístup ke klingonským kartografickým údajům.

Pro Federaci a její sousedy nastaly zajímavé časy. Borgský úder narušil místní politickou, ekonomickou a společenskou stabilitu a následky se teprve měly projevit.

Deanna opravdu litovala, že budou na čas mimo dění; nejenže by během krizí mohla využít své diplomatické schopnosti, také ji zajímalo, jak si po sociologické stránce civilizace ve známém vesmíru na nové uspořádání zvyknou.

Rozdělí je to, nebo se semknou jako nikdy předtím? Duchem však byla stále průzkumnicí stejně jako Will Riker. A žila na lodi spolu s třemi sty padesáti dalšími bytostmi, připravenými vydat se do neznáma. Pro mnohé bude těžké setřást jho minulých měsíců. Řada z nich během invaze o někoho přišla nebo při vší té neskutečné zkáze utrpěla šrámy na duši. Svých traumat se jen tak nezbaví. Přesto byla posádka Titanu připravená vydat se opět vpřed.

Bez ohledu na to, o co přišla... stále na ni čekalo něco, co mělo být objeveno.

Kapitola první

TITAN, HVĚZDNÉ DATUM: 58358,1

„Říkáme jí Kapka.“

Melora Pazlar se snažila udržet na uzdě své nadšení z malé modrobílé tečky, nejpodrobnějšího obrazu čtvrté planety u hvězdy UFC 86783, jaký byly senzory zatím schopné poskytnout, zářící za ní na obrazovce v hlavní zasedací místnosti Titanu. Ostatní členové velení zatím netušili, co je na planetě výjimečného, takže se nechtěla nechat unést. Byla tu samozřejmě proto, aby je přesvědčila, že ze všech současných kandidátů je právě tento svět ideálním cílem jejich cesty. Nebylo pro ni ostatně běžné, aby své emoce projevovala otevřeně, a to i před lidmi, které znala tak dobře jako tuto posádku. Jakožto křehká Elaysianka z prostředí s nízkou přitažlivostí žijící ve vysoké gravitaci nerada vypadala zranitelně.

Deanna se naklonila dopředu, nepochybně cítila vzrušení, které se Melora snažila ovládnout. S pohybem to Troi v poslední době nepřeháněla, působila zavalitě a vypadala, jako by měla porodit každým dnem. Už dávno vyměnila standardní uniformu za volné těhotenské šaty v modrozelených odstínech svého oddělení. Sluší jí, pomyslela si Melora. Připadalo jí vždy směšné, když pozemšťané o těhotných tvrdili, že „září“, ale Troi v poslední době skutečně vyzařovala jakousi auru.

„Vodní svět?“ zajímala se poradkyně.

„Víc než to,“ opáčila Melora. „Klasická oceánská planeta Légerova typu, třída O, podtřída L1. Asi třikrát větší než Země, téměř polovina z toho je vodní led. Důsledkem nízké hustoty o trochu nižší gravitace než pozemská.“

„A co je na ní tedy tak pozoruhodného?“ zajímal se Ranul Keru. „Takových jsme zaznamenali už hromady.“ Mohutný, vousatý Trill kdysi sám býval hvězdným kartografem, ale jeho zájmy se změnily, a dal se k bezpečnosti. V poslední době sledoval zejména ranní novinky z Hvězdné flotily ohledně nově zformovaného Typhonského paktu. Jako by se posádka necítila dostatečně provinile, že si vesele letí do neznáma, zatímco zbytek Federace se potýká s následky borgské invaze, pár dní po vstupu Titanu na neprobádané území byl ohlášen vznik nové konkurenční mocnosti. Po osmi týdnech stále nebylo jasné, co utvoření Paktu pro budoucnost Federace znamená, a tak posádka nemohla dělat nic jiného než jen vše sledovat a čekat.

„Ano, ale obvykle nebyly obydlené.“ Keru se zarazil.

„A tahle je?“

„Nepochybně. Mysleli jsme si, že vysoká míra kyslíku je následkem disociace vodních par, ale v chemickém spektru se objevily výrazné známky ozonu, což znamená, že kyslík musí být biogenní. Navíc jsme zachytili znatelné stopy chlorofylu. Kvůli rušení senzorů je na tuto vzdálenost obtížné získat přesnější data.“ Již na počátku porady zmínila, že UFC 86783 na soustavu svého stáří disponuje neobvykle hustým pásem asteroidů, plných exotických minerálů a radioizotopů, které ruší senzory. „Ale podařilo se nám jím proniknout a z dynoskenerů získat dostatek dat, která napovídají, že na planetě vzkvétá život vyššího řádu.“

„Na L1? Určitě?“ Melora Keruovi přikývla a usmála se. V hlavě už mu určitě nevězel jen Typhonský pakt.

„Možná byste nám ostatním mohla připomenout,“ vmísil se jim do hovoru kapitán Riker, „proč je to tak neobvyklé.“

„Protože oceán je ve své podstatě poušť,“ odvětila Melora. „Život vodu potřebuje k přežití, ale jen pokud obsahuje minerální látky. Na planetě třídy M je život v oceánech nejrozmanitější právě v místech, kde se do vody uvolňují minerály z pevniny, řídký naopak kdekoli jinde. Légerův typ třídy O nemá pevninu, a tudíž ani žádné minerály pod hladinou.“ Dotkla se tlačítek, aby zobrazila průřez. Elegantní antigravitační oblek jí pomáhal máchat pažemi v umělé gravitaci tucetkrát silnější, než jaká vládla na jejím domovském světě. Vzdala se holoprezenčního systému navrženého Xinem RaHavreiiem, který jí sice umožňoval komunikovat s posádkou z jejího útočiště v nízkogravitační laboratoři hvězdné kartografie, zároveň ji však od ostatních členů posádky příliš izoloval. Antigravitační oblek – nejnovější dar od Xina, který své úžasné vynálezy rozdával jako romantické dárky, podobně jako jiní muži dávali svým ženám šperky – byl znatelným posunem od motorizovaného exoskeletu, který používala po většinu své kariéry u Hvězdné flotily, i nepohodlného, zavalitého antigravitačního obleku, který zkoušela nosit minulý rok. „Kapka má v hloubce tři tisíce sedm set kilometrů kovové jádro obklopené téměř třemi tisíci kilometrů křemičité horniny, nad kterou se nachází plášť z alotropního stlačeného ledu silného čtyři tisíce kilometrů. Svrchních devadesát kilometrů tvoří tekutá voda – oceán stokrát větší než pozemský. Jenže na většině planet tohoto typu je oceán zcela pustý. I když se na ně minerály dostávají spolu s dopadajícími meteory, stěží to stačí, aby se na nich udržela základní mikrobiální populace, navíc minerály zpravidla klesají na oceánské dno, kde je příliš velký tlak, aby tam přežila jakákoli ze životních forem.“

„Navíc,“ doplnil ji Keru, „bez podmořské sopečné činnosti nemají mechanismus, pomocí něhož by se život v nám známé podobě mohl vůbec zrodit.“

„Zbývá jen původ z vesmíru, způsobený přirozeným dopadem panspermií anebo mimozemským zásahem.“

Riker ožil. „Může být život na Kapce,“ musel se tomu pojmenování pousmát, „důkazem mimozemského zásahu?“

„Anebo může jít o kolonii,“ navrhl komandér Tuvok.

„Před šesti lety, hvězdného data 52179, narazil Voyager na umělý oceán ve vesmíru, stvořený neznámými staviteli. Ten byl následně kolonizován cizinci odjinud.“

„Monea, ano, četla jsem o ní,“ přikývla Melora. „My jsme ale stopy umělého zdroje energie nezachytili. Alespoň zatím. Dynoskenery nicméně objevily známky života. Energetické stopy bychom pravděpodobně odhalili snadněji.“

„Říkala jste, že se minerály mohou do oceánů dopravit s pády meteorů,“ ozvala se Christine Valeová. Tento měsíc se na pohled křehká první důstojnice rozhodla pro výraznou tmavě modrou barvu vlasů s nádechem do petrolejové. Melora to vzala jako znamení, že by mohla být nakloněná průzkumu mořského světa. „Mohl by pravidelný přísun meteoritů poskytnout dostatek minerálů, aby se tam život uchytil?“

Melora zavrtěla hlavou.

„V takovém množství ne.“

Riker se doširoka usmál.

„To už za zastávku stojí.“

„Opravdu nechcete prozkoumat, co jsme viděli ve vysílání ze soustavy Oraco?“ podivila se Valeová.

„Předwarpovou průmyslovou společnost jsme sledovali minulý měsíc na Lumbu,“ odvětil kapitán. „A měsíc předtím na Knnischlinnaiku. Není čas na změnu?“

„Ale tenhle vypadá mnohem vyspěleji. A vysílání je staré třicet čtyři roky – Oracoňané mohou už létat vesmírem.“

„A náhodně nás odhalit,“ poznamenal Tuvok.

Riker přikývl. „Můžeme jejich vysílání monitorovat zpovzdálí a vyslat sondu, aby zachytila aktuálnější relace.“ Rozhlédl se po místnosti. „Má Kapka nějaká negativa?“

„Hustota pásu asteroidů může zhoršit naši navigaci,“ odpověděl mu Tuvok. „Jakmile se ocitneme v soustavě, senzory budou rušené o to víc, následkem čehož nebudeme moci sledovat trajektorie potenciálně nebezpečných objektů.“

„Pořád máme optické snímání,“ kontrovala Melora.

„Sice si vyžádá více času, ale bezprostřední nebezpečí bychom měli včas zachytit a vyhnout se mu.“

„Zdá se, že ta planeta má docela silné magnetické pole,“ přidal se Keru.

„Správně. Jádro má neobvykle horké; zřejmě obsahuje značné množství radioaktivních prvků, které jsme zachytili v pásu asteroidů, zejména plutonium a pergium. To ukazuje na aktivní magnetické dynamo s netypickými energetickými vzorci.“

„A jeho pole,“ doplnil Keru, „by mohlo rušit senzory, komunikaci nebo transportéry.“

„Stejně budeme muset použít raketoplány,“ podotkla Valeová. „Kam bychom se také mohli přenést, že?“

„Správně,“ přisvědčil Tuvok. „Při průzkumu této planety nás čeká řada obtíží.“

Riker teď úplně zářil. „Ale no tak, lidi. Vesmírní průzkumníci první generace neměli k dispozici žádné transportéry ani subprostorové senzory, a nezastavilo je to. Osobně se na trochu toho starosvětského zkoumání těším. A odkdy se moje posádka bojí výzev?“

Všichni vyšší důstojníci se nyní usmívali, kapitánovo nadšení bylo nakažlivé – výjimkou byl Tuvok, který se jen opřel a stoicky pozvedl obočí, spokojený, že jeho námitky byly vyslyšeny. Xin obdařil Meloru mnohem osobnějším úsměvem, kterým své přítelkyni blahopřál k úspěšnému prosazení výzkumu. Melora mu úsměv oplatila a Xin se otočil ke kapitánovi. „Mám začít s přestavováním multifunkčních raketoplánů na vodní režim, pane?“ zeptal se.

„Tolik, kolik stihnete za dobu... nadporučíku Pazlar, kdy tam máme dorazit?“

„Warpem pět za tři dny, kapitáne.“

„Dobře.“ Dotkl se komunikátoru. „Riker praporčici Laveně.“

„Tady Lavena, pane,“ ozvala se pilotka. Hydratační oblek zkresloval Selkii hlas.

Riker se doširoka usmál. „Zadejte nový kurz, Aili. Tohle se vám bude líbit.“

HVĚZDNÉ DATUM: 58506,3

Kapitán Riker měl pravdu: Ailiin tep se zrychlil nadšením, sotva Titan navedla do soustavy UFC 86783 – neboli Nové Kaferie, jak ji překřtili hvězdní kartografové, protože hvězda byla téměř identickým dvojčetem kaferijského slunce Tau Ceti, drobného žlutooranžového trpaslíka s hustým pásem asteroidů. Ovšem pás planetek kolem Tau Ceti byl ve srovnání se zdejším neznatelný. Aili motivovala jednak navigační výzva spjatá s cestou ke Kapce, jednak představa, že si brzy zaplave v oceánu. Byla sice školenou pilotkou, věděla však, že při průzkumu planety sehraje stěžejní roli; její vodní fyziologie jí umožňovala zkoumat hlubiny planety způsobem, jakého žádný člen posádky nebyl schopný.

Ale oceán této planety byl mnohem hlubší než vody, k jejichž dnu kdy sestoupila. V hloubce devadesáti kilometrů a níže byl tak vysoký tlak, že se zde voda měnila v pevnou látku a vytvářela exotická krystalická stadia označovaná jako led VII či led X, a to vše za horoucích teplot. Dokázala by prozkoumat jen zlomek této hloubky, než by tlak překonal i možnosti Selkiů.

Ale pěkně jedno po druhém. Navedla Titan do soustavy v ostrém úhlu k rovině ekliptiky a vynořila se „zdola nahoru“, aby se vyhnula nejnebezpečnější části pásu asteroidů a dopřála senzorovým technikům výhled na jejich rozmístění. Odhady drah planetek, které byly přesné jen do té míry, nakolik jim to umožňovalo optické snímkování, zanášeli do neustále aktualizovaného souboru napojeného na její navigační počítač; k vypočítání přesnějších orbitálních kurzů by bylo třeba několikatýdenního pozorování, jaké využívali raní astronomové v dobách před senzory subprostorového cestování. Hrubé údaje, které měla k dispozici, přesto stačily, aby se potenciálně nebezpečným tělesům vyhnula.

Na obyvatelnou planetu u poměrně chladné hvězdy obíhala Kapka po nezvykle široké oběžné dráze. Povrch planety byl mírný až tropický, jelikož nekonečná zásoba neustále se odpařující vody vytvářela permanentní skleníkový efekt a oceánské proudění ohřívalo hladinu teplem z nitra planety. To Aili potěšilo; tělo měla sice dostatečně izolované a schopné přizpůsobit se širokému spektru teplot vody, přesto měla ráda vodu teplou. Stejně jako humanoidé žijící na pevninách, což považovala za potenciální výhodu, obzvlášť pokud by se ve výsadku objevil někdo, koho by ráda pozvala na soukromé plavání bez plavek. Musela se vlastním myšlenkám pousmát.

Když se mořský svět na obrazovce zvětšil, připomínal joviánskou planetu; proudění vzduchu nijak nebrzdila pevnina, díky čemuž bylo místní počasí úhledně pravidelné, pásma oblaků paralelně obíhala planetu a soustředila se okolo rovníku. Jakmile však posádka můstku spatřila zakřivení obrovské koule z odlišného úhlu, zjistila, že se oblaka na rovníku rozpadají a vytvářejí kruhové víry, v nichž Aili rozeznala ohromný hurikán.

„Nechte mě hádat,“ pronesl Riker. „Hurikány se rozpadají, jen když narazí na pevninu. A žádná země znamená, že mohou narůst... takhle.“

Vedle něj Troi oněměla úžasem.

„Některými joviánskými planetami zmítají bouře celá staletí.“

„Jako Velká rudá skvrna na Jupiteru nebo Oko Vetlhaqu,“ poznamenala Valeová.

Riker se usmíval. „Jak dlouho ten hurikán podle vás trvá?“

„To nelze určit,“ odpověděla Melora. „Raketoplánům bych ale doporučovala se mu vyhnout. Uvnitř dochází k divokým výbojům.“

S přibližující se planetou dokázali rozeznat další detaily. Pól, který se nacházel v jejich zorném poli, byl obklopený blyštivým prstencem polárních září, mizejících v modři denní polokoule, ale kontrastujících s noční polovinou Kapky. Měli před sebou jasný důkaz silného planetárního magnetismu. Hladinu oceánu halila z větší části mračna, v odhalených oblastech však mohli zahlédnout nazelenalé plochy. „Kvetoucí řasy,“ hlásil ze sekundárního vědeckého stanoviště kazaritský ekolog Chamish.

„Ale odkud získávají živiny?“ divila se Melora.

„Nějaké známky koncentrace minerálů?“ zajímal se Riker.

„Rušení senzorů nám umožňuje zachytit jako nejvýraznější známku života pouze řasy,“ odpověděla elaysianská vědecká důstojnice.

„Okamžik,“ snažila se Troi neúspěšně naklonit kupředu. „To přece nemůže být správně... ale přísahala bych, že vidím ostrovy.“

Aili vzhlédla od své konzole a spatřila hladinu oceánu posetou drobnými flíčky. Riker nařídil zvětšit obraz, a drobné body získaly jasné kontury. Ze současného úhlu pohledu dominovala planetě malá polární čepička a stovky jiných jasných skvrn plujících po hladině oceánu okolo ní. „Může jít o ledovce,“ navrhla Valeová.

„Nikoli, madam,“ opravila ji Aili. „Mořské ledovce, přesněji ledové hory, jsou pozůstatky šelfových ledovců – potřebují pevnou zem, aby se vytvořily. Tady naleznete jen ploché kusy ledu a kry. A daleko od pólů by nevydržely, ne tady, kde je oceán teplý, jak tvrdí nadporučík Pazlar.“

„Přesně tak,“ potvrdila Melora její slova. „Některé jsou navíc příliš velké. Podívejte.“ Zvětšila část obrazovky a zaměřila se na cosi, co vypadalo jako souostroví, jehož prvky tvořily samostatné světlé disky anebo shluky několika disků podobné velikosti.

„Asi není pravděpodobné, že byste se ohledně existence pevniny spletla, že ne?“ zajímala se Valeová.

Melora zavrtěla hlavou a sledovala údaje s lehce omráčeným výrazem. „Není to pevnina. Ne taková, jakou si ji představujeme. Ty disky se pohybují. Unáší je proud.“

Riker rázem vstal, položil ruku na opěrku Ailiina křesla a zamžoural na hlavní obrazovku. Aili vzhlédla a zjistila, že se kapitán usmívá jako kluk na narozeninové oslavě. „Plující ostrovy? Řekněte mi, že nežertujete!“

„Přísahám. Nicméně spekulovat, o co se jedná, je momentálně zbytečné.“

Riker se s úsměvem obrátil na Valeovou. „Co jste to říkala o tom, že nebudeme mít kde přistát? Myslím, že jsme právě našli cíl našeho prvního výsadku.“

Christine Valeová se tvářila přísně, zatímco Rikerův zrak bloudil po raketoplánu Gillespie, nyní upraveného do podoby vodního modulu. Polovina z osmi raketoplánů Titanu byla navržena tak, aby byly využitelné pro různé druhy úkolů, a Ra-Havreiiovy technické týmy dokázaly všechny čtyři upravit dřív, než byl sestaven výsadek na planetu. Gondoly raketoplánu popustily a upravily, aby sloužily jako pontony, doplněné o stabilizační ploutve a lineární indukční trysky. K tomu přidaly reflektory, podmořské senzorové sady a přídavné generátory pole strukturální integrity, aby mohl raketoplán fungovat i jako hlubokomořská ponorka. Namísto manipulačních ramen starých batyskafů nainstalovaly pod příď soustavu vlečných paprsků a dvojici emitorů, které měly za úkol udržovat jejich požadovaný dosah, aniž by jednotlivé paprsky měly na okolní vodu výrazný vliv. Vypadal jako plně vybavený člun a Valeová se těšila, až s ním vyrazí na výlet.

Pokud se tedy lesk v kapitánových očích nepromění v činy. „Neříkejte, že zvažujete možnost vydat se dolů, kapitáne,“ založila si ruce v bok.

Upřel na ni zrak a lesk v očích se proměnil ve smutek. „Žádný strach, Christine. Jen chvilkový nápad.“ Vzdychl. „Tohle už mám za sebou. Musím se stát zodpovědným kapitánem stejně jako zodpovědným otcem. Už se se mnou opravdu nemusíte dohadovat, kdo povede výsadky.“

Valeová ho pozorovala, věděla, že mu to opravdu nevadí. S Deannou se o dítě dlouho snažili a prošli si krušnými časy; věděla, že v této fázi svého života bude Will Riker šťastnější po boku své těhotné manželky, než aby se kodrcal po nezmapovaných planetách ve vylepšených raketoplánech. Ale tušila, že v něm přetrvává nostalgie prahnoucí po svobodě a vzrušení.

Na chvíli mu položila ruku na rameno.

„Žádný strach. Slibuji, že přivezu hromadu holofotografií.“

Většina týmu už dorazila. Aili Lavena, očividně dychtivá okusit nový oceán na vlastní kůži, procházela předletovou kontrolu. Melora Pazlar a poručík Kekil, chelonský biolog, nakládali vybavení a kontejnery na vzorky. To znamená, že chybí už jen Keru, pomyslela si. Ze zadumání ji vytrhlo povědomé jemné bzučení, a když se otočila, spatřila, jak k ní kráčí praporčík Torvig Bu-kar-nguv. „Povolení připojit se k výsadku, kapitáne?“