ZKOUŠKH OHNĚM: KIRK

HVĚZDA VŠEM ZBLOUDILÝM

DRVID R. GEORGE III

EDICE STAR TREK              

edici řídí ALBERT BALATKA

DOSUD VYŠLO:

NOVÁ GENERACE (hlavní linie)

Nemesis přepis filmu

TNG: Smrt v zimě

Titan: Mezi dvěma světy,

Titan: Černý král,

Titan: Orionovi psi

TNG: Odpor,

TNG: Q – Otázky a odpovědi,

TNG: Před zneuctěním

Titan: Meč Damoklův

TNG: Větší než pouhý součet

Kompletní trilogie Volání osudu:

#1 Bohové noci, #2 Pouzí smrtelníci, #3 Ztracené duše

Jednotný osud

Titan: Přes dravé moře

TNG: Mír prohrává

DEEP SPACE NINE

#1 Vyslanec, #2 Obležení, #3 Hledání, #4 Vlastní krví, #5 Padlí hrdinové, #6 Saratoga

VOYAGER

#1 Ochránce, #2 Únik, #3 Ragnarök

Kompletní trilogie TEORIE STRUN:

#1 Koheze, #2 Fúze, #3 Evoluce

ENTERPRISE

Kompletní trilogie ROMULANSKÁ VÁLKA:

#1 Kobayashi Maru, #2 Pod křídlem dravce, #3 Odvážně vstříc bouři

ÉRA ZATRACENÝCH

2311: Hadi v rozvalinách (Enterprise-B )

PŮVODNÍ STAR TREK

Kompletní trilogie ZKOUŠKA OHNĚM:

#1 McCoy, #2 Spock, #3 Kirk

Star Trek (2009) - přepis filmu

Star Trek: KUSY jedinečná sbírka česko-slovenské fan-fiction

Příběhy od Kapitánova stolu - povídková sbírka o devíti kapitánech

STAR TREK – CRUCIBLE: KIRK

THE STAR TO EVERY

WONDERING

Copyright © 2007 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2019 for the Czech translation by Ladislav Jelínek

Copyright © 2007 for Cover design by John Vairo, Jr.

Copyright © 2007 for Cover art by John Picacio

Copyright © 2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-7617-763-5

Pro milou, drahou Karen,

mou hvězdnou stálici,

jež přináší mi citů žár

a srdce bijící.

Láska, věz, nevnímá nejzazší hranice,

sic nepsal jsem a nikdy nemiloval.

Láska, věz, vyváží eónů tisíce,

času se na pokraj věčnosti schová.

PŘEDMLUVA

Co vede myšlenky zbloudilé

Nástiny románů o McCoyovi a Spockovi jsem měl hotové a konečně jsem dospěl k třetímu dílu této volné trilogie, ke příběhu kapitána Kirka. Ona událost, ona zkouška ohněm, která v mých představách ovlivnila životy všech tří hlavních hrdinů Star Treku, zasáhla našeho dobrého kapitána velice srozumitelným a zřejmým způsobem. Okamžitě mne napadl příběh, jehož zápletka nevyhnutelně vycházela z událostí jedné z nejpopulárnějších epizod Star Treku, a já naprosto přesně věděl, jak ten příběh dokonale provázat s motivy předchozích dvou dílů.

A zároveň mi bylo okamžitě jasné, že takový román napsat nemůžu.

Víte, je tu takový háček. Já se hrozně rád – ať v dobrém či ve zlém – vymykám očekávání čtenářů. Snažím se předložit jim nejen uspokojivý příběh, ale nádavkem ještě překvapení. Když se mi to povede, bývá to ku prospěchu věci. Je to však riskantní, protože otevírá-li čtenář knihu s příliš silným očekáváním, bývá zklamán, není-li jeho očekávání naplněno. Toho rizika jsem si pochopitelně vědom, přesto mi to nedá, abych se nepokusil čtenářům nabídnout něco neotřelého a nečekaného, byť stále podle jejich gusta.

Když jsem tedy dopsal romány o McCoyovi a Spockovi – Odkud přicházejí stíny a Oheň a růže – uvědomil jsem si, že pro třetí díl jsem stanovil čtenářská očekávání já sám. A to jsem nemohl nechat tak. Veduli své čtenáře z bodu A do bodu B, buďte si jisti, že se za každou cenu vyhnu tomu, abych je v pokračování zavedl do bodu C. Protože to by bylo moc okaté. Strašně moc okaté.

A tak jsem začal od začátku. Zkoumal jsem život Jima Kirka s jasnou představou o tom, které z jeho vlastností a zážitků bych rád vyzvedl na světlo, a současně jsem za tím účelem pátral po nějakém novém a odlišném světelném zdroji. Ten jsem nalezl na místě, kde jsem jej vůbec neočekával. Nakonec mi z toho vyšel semknutý a vybroušený příběh, který překvapil dokonce i mne samého – jednak svou relativní stručností (mívám sklon psát poněkud rozmáchleji, jak si už možná mnozí z vás všimli), pak svou přímočarostí (nu, částečnou přímočarostí) a konečně i svým obsahem. Doufám tedy, že se mi podaří překvapit i čtenáře. Konečně, vždyť uvidíte sami.

Ne, neznám nic, co překážet by mělo

svazku dvou duší. Láska láskou není,

když zradou trestá zrádné křehké tělo

a změnu tím, že sama se hned mění.

Ne, láska je jak maják, pevný bod,

hvězda, co vede bárky ztracené

po pustých pláních rozbouřených vod –

znáš její výšku, cenu její ne.

Že láska musí Času otročit,

po mladé tváři že je brzo veta?

S proměnou Času nemění se cit

a vydrží až do skonání světa.

Že kážu bludy? Důkaz že jsem sám?

Nepsal jsem snad? A nebyl milován?

William Shakespeare

Sonet CXVI

(přeložil Martin Hilský)

Kirk: Spocku… myslím, že Edith Keelerovou miluji.

Spock: Jime, Edith Keelerová musí zemřít.

Město na pokraji věčnosti

PŘEDEHRA

Strže

Měl k dispozici všechen čas na světě. Vlastně, všechen čas ve vesmíru.

Ten svíjející a klikatící se pás energie, jenž rozerval na kusy dvě dopravní lodě třídy Whorfin, zahubil tři sta šedesát osm životů na jejich palubách, uvěznil novou Enterprise třídy Excelsior a při pokusu o vyproštění proťal plášť jejího trupu rozeklaným chapadlem výboje, přenesl kapitána Jamese T. Kirka na místo, kde čas i samo předivo reality pozbývaly platnosti. Může se odtud vydat kamkoli, vykonat cokoli. Může znovu prožít minulé dny, změnit jejich běh, dokonce si vysnít budoucnost, která se nikdy neodehrála…

Edith, pomyslel si jako už častokrát předtím, ale tentokrát ji viděl před sebou, jak upíná zrak k obloze a prohlíží si souhvězdí Orionu, které jí zrovna ukázal. Vzápětí se opět obrátila k němu, tam na chodníku v New Yorku roku 1930. Pevně se objali a jejich rty se poprvé setkaly v něžném a hřejivém dotyku lásky.

Kirk se zarazil, sevřel víčka. Věděl, že tohle nedokáže snést. Ty vzpomínky ho provázely – vlastně spíš pronásledovaly – bez ustání, ale on se jim nikdy neoddal na víc než několik málo chvilek. I po více než čtvrtstoletí – nebo po třech staletích, to podle použité časomíry – byla ta ztráta stále příliš bolestná.

A tak se vrátil zase na začátek, do okamžiku, kdy přibyl na toto nemožné, bezčasé místo. Může se odtud vydat kamkoli, vykonat cokoli. Může znovu prožít minulé dny, dokonce změnit jejich běh…

Gary, pomyslel si, když viděl starého přítele stát v provizorní vězeňské cele v lithiové rafinerii na planetě Delta Vega. Kirk zajistil, že jeho loď i s posádkou včas unikla, zatímco jeho zmutovaný kormidelník tu zůstane, uvězněn s dostatkem zásob až do doby, než Hvězdná flotila a Rada Federace rozhodnou, jak s ním nejlépe naložit. Kirk to takhle nechtěl, ale vzhledem k okolnostem neměl na vybranou – a Gary alespoň zůstane naživu.

A pak se vrátil zase na začátek…

Sam, pomyslel si, když vzhlédl od uspané Aurelan a očima vyhledal nehybné tělo na podlaze pracovny. Kirk bratra poznal, přestože byl oblečen v oranžové laboratorní kombinéze a měl odvrácenou tvář. Enterprise jistě dorazila na Denevu včas a Kostra určitě dokáže Sama ošetřit a uzdravit.

A zase na začátek…

David, pomyslel si, když vykročil vstříc Carol a nechal plavovlasého mládence za zády. Uvědomil si, že zde v chodbách hluboko pod povrchem planetoidu Regula se právě poprvé setkal tváří v tvář se svým dospělým synem.

Teď konečně naváže s Davidem smysluplný vztah a společně prožitá budoucnost jim vynahradí všechna ta léta odcizení.

A zase…

Spock, pomyslel si, když viděl, jak se jeho nejdražší přítel sesouvá k zemi podél průhledné přepážky izolační komory reaktoru, tělo téměř zničené zářením. Kirk ho na své straně bariéry následoval. Spock zachránil Enterprise i její posádku kadetů ve výcviku před zničením vlnou Genesis – a lékařský personál Enterprise teď zase najde způsob, jak zachránit Spocka.

A zase, a zase, a zase…

… až konečně stál v čerstvém ranním povětří kanadských Skalistých hor, v samém středu majestátních zasněžených vrcholků, u svého prostého, od světa odříznutého prázdninového sídla. Štípal dříví do krbu, sekyra se mu v rukou jen míhala a v tu chvíli žil jenom pro onen nekomplikovaný úkon, pro tu bezprostřední tělesnou dřinu.

Dny budoucí, až dosud vyplněné samými nesnázemi, budou napříště plné radostí – o to už se postará. Ale na to bude dost času později. Prozatím to všechno vyhnal z hlavy a už si jen užíval čistý vzduch a okolní ticho.

A pak, znenadání, před ním stál nějaký muž a upřeně na něj hleděl. Měl na sobě jakousi uniformu, Kirkovi zcela nepovědomou, až na jediný detail: zkosený hrot šípu, důvěrně známý symbol Hvězdné flotily, zřetelně vyvstávající na levé straně cizincovy hrudi. Ale na tom nezáleželo. Kirk nehodlal dopustit, aby na tom záleželo.

„Krásný den,“ oslovil neznámého, načež se znovu rozmáchl sekyrou a rozťal další poleno.

„Ano, to vskutku je,“ odvětil muž a pomalu došel blíž. Byl to vpravdě majestátní zjev: holá lebka, postoj vzpřímený jako svíce. Kirk vzal mužovu přítomnost na vědomí, ale sekat dřevo nepřestal, dokonce příchozího pobídl, aby mu na špalek přistavil další polínko.

„Kapitáne,“ oslovil ho muž; snad znal Kirkovu totožnost, nebo možná určil jeho hodnost podle uniformy, byť bez svrchního karmínového kabátce. „Zajímalo by mě… uvědomujete si–“

„Okamžik,“ přerušil ho Kirk, protože ani dost málo netoužil po rozhovoru, při kterém by si měl něco uvědomit. „Nepálí se tu něco?“ Skutečně odkud si z domu zachytil závan spáleniny, a to mu přišlo vhod jako klička k odvedení pozornosti. Zasekl sekyru do špalku, sestoupil po točitých kamenných schodech k otevřeným domovním dveřím a chvatně proklouzl obytnou halou do kuchyňského kouta v zadní části přízemí. Tam spatřil, jak se z pánve na varné ploše uprostřed dlouhého kuchyňského ostrůvku zvedá sloup dýmu. „Tady se někdo pokoušel smažit vajíčka,“ zavolal na cizince, aby nebyl za nezdvořáka. „Pojďte dál,“ dodal, když obcházel ostrůvek a nesl pánev ke dřezu. Otočil kohoutkem a spláchl škvířící se vaječinu do výlevky. „To je v pořádku. Je to můj dům.“

Jenže není, opravil se vzápětí v duchu, protože si uvědomil jistou nesrovnalost. „Nebo aspoň býval můj,“ dodal, když nesl čistou pánev zpět k varné ploše. „Prodal jsem ho už před lety.“

Uniformovaný muž mezitím vstoupil a teď stál na protější straně kuchyňského ostrůvku, jen pár metrů od Kirka. „Jsem kapitán Jean-Luc Picard z hvězdné lodi…“ Zaváhal a Kirk okamžitě věděl, jaké jméno cizinec vysloví: „… Enterprise.“

Zpoza kapitánových zad zaslechl Kirk jemné odbíjení zvonku. „Hodiny,“ konstatoval, a jak kráčel kuchyní do obýváku, vybavoval si další souvislosti. Došel k dřevěné římse, táhnoucí se podél stěny od krbu, a na ní našel stát vkusné, ručně vyrobené hodiny, které si tak dobře pamatoval. „Ty jsem dal Kostrovi.“

„Já jsem – z vašeho pohledu – z budoucnosti,“ vysvětlil Picard. „Čtyřiadvacáté století.“

Odkudsi zaštěkal pes, hluboce a hrdelně.

Kirk se otočil k dosud otevřenému domovnímu vchodu, jímž teď dovnitř nahlížela německá doga.

„Butlere!“ zvolal radostně, sotva spatřil dávného společníka. Přistoupil blíž, vztáhl k psovi ruce a přiklekl k němu; jakkoli se mu však taková reakce zdála naprosto přiměřená, sílil v něm neodbytný pocit, že je tady něco v nepořádku. „Butlere, kde ty ses tady vzal?“ Ohlédl se po Picardovi doufaje, že mu kapitán nabídne nějaké vysvětlení. „Umřel před sedmi lety,“ dodal.

A vtom k němu z patra dolehl důvěrně známý ženský hlas. „Pojď už, Jime, umírám hlady. Jak dlouho ještě chceš být v té kuchyni?“

Kirk zvedl hlavu a pes se odšoural stranou. „Antonie,“ vyslovil to jméno a pochopil, že tohle všechno už se kdysi stalo. „O čem to mluvíte?“ zeptal se Picarda.

„Budoucnost? Tohle je minulost.“ Narovnal se. „Před devíti lety.“ Všechno si to přesně vybavoval.

Přímo před ním, na malém stolku nedaleko dveří, stála starožitná dřevěná truhlička, opatřená zdobným kováním s motivem heraldických lilií. Přistoupil blíž a otevřel ji, ale už předem věděl, co uvnitř nalezne. Vyňal ze skříňky sametový váček a z něj vytáhl zlatou podkovu, v jejímž oblouku byla upevněna drobná rudá růže. Dárek na rozloučenou pro Antonii, pomyslel si a znovu si připomněl průběh nejbližších chvil i následujících událostí. „Den, kdy jsem jí řekl, že se vracím k Flotile,“ vzpomínal nahlas a znovu cítil totéž, co poprvé: úlevu, stud, smutek. Věděl, že tenkrát Antonii ublížil – a dost možná ublížil i sám sobě.

Loudavě prošel kolem Picarda zpátky do kuchyně. Z linky sebral dva šišaté, oranžově kropenaté předměty. „Ktarijská vejce, má je ráda,“ ukázal je Picardovi.

„Tehdy jsem je připravoval, abych ji uchlácholil.“

„Jistě vám to připadá skutečné,“ namítl Picard, „ale není.“

Kirkovi na tom nezáleželo. Nechtěl, aby mu na tom záleželo. Odložil podkovu a jedno z vajec a rozpálil varnou desku.

„Jsme oba uvnitř jakéhosi časoprostorového nexu,“ pokračoval Picard.

Kirk se velmi snažil ignorovat jeho slova a vše, co z nich vyplývalo. Když rozklepl vejce do pánve, požádal Picarda, aby mu z kuchyňské skříňky podal sušený kopr. Zatímco kapitán ze čtyřiadvacátého století pátral ve skříňce, Kirk přesunul pánev na varnou plochu, chopil se metly a začal vejce míchat.

„Jak dlouho už jste tady?“ zajímal se Picard.

„To nevím,“ upřímně přiznal Kirk, vzal podanou nádobku a vhodil do pánve špetku kopru. Vzpomínal si ještě, že sekal dříví, ale co tomu předcházelo… to už se upamatovat nedokázal. Myslí mu poletovaly nesouvislé obrazy, prchavé jako dávno dosněný sen. „Byl jsem na Enterprise-B u ovládání deflektoru, a–“ Najednou zase pomyslel na Antonii a vzpomněl si na podnos, který pro ni prostřel… dnes ráno, ať už to „dnes“ bylo kdykoli. Předal pánev a metlu Picardovi, došel na protější konec kuchyně pro podnos a cestou pokračoval ve vyprávění: „Přepážka přede mnou zmizela a já se ocitl tady, jak sekám dříví – a pak jste se objevil vy.“ Ne úplná pravda, ale téměř úplná. Ať už se mezi jeho zmizením z Enterprise-B a příchodem sem událo cokoli, vybavilo se mu to jen na okamžik a vzápětí se to zase vykouřilo z hlavy.

Poděkoval Picardovi, vzal si od něj pánev a shrnul hotovou vaječinu na talíř uprostřed podnosu. „Víte,“ začal váhavě Picard, „dějiny zaznamenaly, že jste zahynul během záchrany nové Enterprise-B při jejím prvním letu před osmdesáti lety.“

„Takže je čtyřiadvacáté století?“ ujišťoval se Kirk. Picard přitakal.

„A jsem mrtvý?“ chtěl vědět Kirk.

„Ne docela,“ odvětil Picard. „Jak jsem řekl, toto je jakýsi–“

„Časoprostorový nexus,“ dopověděl Kirk zároveň s ním. „Jasně, už jste to říkal.“ Říkal, ale Kirk tomu nevěnoval pozornost. Chtěl se soustředit jen na tento jediný rekonstruovaný den, na své poslední chvíle – nebo snad už ne poslední chvíle? – strávené s Antonií. Zrovna se rozhlédl po kuchyni a zapátral po posledním chybějícím detailu, když tu z topinkovače vyskočily tři dozlatova opečené plátky chleba. Kirk se protáhl kolem Picarda, sebral topinky a narovnal je na talíř.

„Kapitáne, potřebuji vaši pomoc,“ oslovil ho Picard s náhlou naléhavostí v hlase. „Musíme odtud odejít.“ Kirk se pokusil neposlouchat a s podnosem v rukou vyrazil po schodech do patra. Picard pokračoval:

„Musíme se vrátit na planetu Veridian III a zabránit muži jménem Soran ve zničení hvězdy. V sázce jsou miliony životů.“

Miliony životů, proběhla ta znepokojivá zvěst Kirkovou hlavou, než ji stačil vytěsnit. Zastavil se v půli schodiště. „Říkal jste, že jsem pokládán za mrtvého,“ odtušil. „Kdo jsem, abych měnil dějiny?“

„Jste důstojník Hvězdné flotily,“ odpověděl Picard stroze. „Máte povinnosti.“

„Vy mě nemáte co poučovat,“ odsekl Kirk, kterému Picardova odpověď nepříjemně připomněla jeho vlastní celoživotní krédo. „Já zachraňoval Galaxii, když byl váš děda ještě v plenkách.“ Na okamžik se odmlčel, pak se přiměl pokračovat o poznání mírněji: „Takže teď Galaxie dluží mně.“

Picard si ho chvíli měřil, pak se odvrátil. Ještě předtím si však Kirk v jeho tváři povšiml výrazu, který už v životě viděl mnohokrát – a zdaleka nejčastěji v zrcadle. „No jo,“ povzdechl si. Vrátil se do přízemí a stanul vedle Picarda. „Býval jsem jako vy,“ konstatoval. „Tak oddán službě, povinnostem, všem kromě sebe.“ Svého času zachránil takřka tři a půl staletí lidských dějin, dost možná samotnou Zemi, nejspíš i Federaci, a všechno to vykoupil smrtí nejmilovanější ženy. „A co mi to přineslo?“ otázal se trpce. „Prázdný dům.“ Už s tou bolestí žil příliš dlouho.

Picard na něj pohlédl a Kirk pochopil, že mu budoucí kapitán Enterprise vlastně rozumí. „Tentokrát ne,“ uzavřel Kirk a vyrazil zase nahoru. „Tentokrát vyjdu po schodech, vejdu do ložnice a řeknu Antonii, že si ji chci vzít.“ Když vyšel do patra, opřel podnos o zárubeň, uchopil kliku a otevřel dveře ložnice. „Tentokrát,“ dodal odhodlaně, „to udělám jinak.“

Antonie k němu vzhlédla z postele, dlouhé vlasy se jí rozprostíraly po polštáři za hlavou, tmavé pramínky ostře vyvstávaly proti bílému plátnu povlečení. Zeširoka se na něj usmála a on jí úsměv oplatil. Krátce se ohlédl ke dveřím a kopnutím paty je za sebou zavřel; pak otočil hlavu zpátky a uviděl před sebou –

Už ne ložnici svého prázdninového sídla, ale stáj ve stodole. Na okamžik byl zmaten. Koně poržávali, vzduch těžkl suchou, zemitou vůní sena. Kirk, nyní už bez tácu, se ohlédl po dveřích, jimiž právě vstoupil – o nichž se domníval, že jimi právě vstoupil – ale ani ty tam nebyly. Nechápal, co se stalo, ale jak se rozhlížel, uvědomil si, že to místo poznává. A nejen to místo, ale i čas. Tentokrát to udělám jinak, řekl prve; a teď, jak se zdálo, s tím bude moci začít od samého počátku. Pochopil, že na toto místo a do tohoto času ho zavedly jeho vlastní myšlenky a tužby.

Přešel vlevo, dál do hloubi stáje. Rozhlížel se, střídavě zneklidněný a také nadšený novým prostředím. A pak si všiml, že jej Picard opět dostihl.

„Tohle není vaše ložnice,“ usoudil Picard.

„Ne, tohle je… lepší,“ odvětil Kirk.

„Lepší?“

„Tohle je farma mého strýce v Idahu,“ objasnil Kirk. Vždy o tom místě smýšlel právě takhle, ještě dlouhá léta po tom, co bratr jeho otce zemřel a far mu mu zanechal. „Na tomhle koni jsem si vyjel před jedenácti lety,“ vykládal, když mířil k již osedlanému zvířeti jménem Tom Telegraf. „Jarního rána.“ Pak se otočil, přešel k nejbližším vratům, zvedl dřevěnou závoru, rozrazil vrata a zahleděl se do jitřního slunce.

„Rána, jako je tohle. Pokud vím, tak dnes potkám Antonii.“ Ohlédl se po Picardovi. „Tenhle váš ‘nexus’ je moc chytrý. Mohu začít úplně od začátku a tentokrát udělat všechno správně.“ Tentokrát už nezůstane sám v prázdném domě. Bez dalšího slova se vrátil k Tomu Telegrafovi, vyhoupl se do sedla a vyjel ven.

Vybavil si, kde tenkrát potkal Antonii. Bylo to na hřebenu kopce za tou strží, přes kterou tak často skákával. A tak pobídl koně do trysku a vyrazil tím směrem napříč otevřenou krajinou. Paprsky časně dopoledního slunce ho hřály ve tváři a rovnoměrný dusot kopyt Toma Telegrafa podkreslovalo šepotání stébel divokého prosa, jímž se spolu hnali. Už to bylo dávno – příliš dávno – co naposled seděl na koni, a byl to pocit k nezaplacení.

Jistě vám to připadá skutečné, říkal mu Picard, ale není. A Kirk věděl, že je to pravda. Nevrátil se zpět do dne, kdy potkal Antonii, ale jen do jakési pozoruhodné nápodoby onoho dne. Přesto mu hlavou proběhla jedna nesmírně osvobozující myšlenka: s touhle nápodobou by si vlastně docela dobře vystačil. Připomněl si kapitána Christophera Pikea, po němž převzal velení Enterprise. Býval to silný, vitální muž – až do onoho dne, kdy během inspekce staré kadetní lodi utrpěl strašlivý úraz, když se prolomila usměrňovací deska reaktoru. Pike toho dne zachránil nespočet životů, jednoho kadeta po druhém vyvlekl z prostor zaplavených zářením delta; on sám ale skončil znetvořený a navždy upoutaný na samohybné křeslo, schopný pouze signalizovat „ano“ nebo „ne“. Spock tehdy dopravil svého bývalého kapitána zpátky na zakázanou planetu Talos IV, jejíž nepočetní obyvatelé svými mentálními silami umožnili Pikeovi prožít život – podle všeho spokojený život – v iluzorním světě jeho vlastní mysli. Proč by vlastně Kirk nemohl mít totéž tady v nexu? Proč by neměl mít totéž?

Nasměroval Toma Telegrafa na řídce zalesněnou pahorkatinu. Mezi stromy a křovinami pohnal koně k jednomu z vršků a k rokli, která se táhla pod ním. Nabrali rychlost a vyrazili k několikametrové strži. Kirk popustil opratě, naklonil se v sedle a sevřel hřívu.

Na okraji strže se kůň vymrštil do vzduchu. Překonal hlubinu, doskočil a přešel do kroku. Před nimi se vypínalo úbočí kopce –

Něco je špatně, přemýšlel Kirk. Obrátil koně, přitáhl mu uzdu a zahleděl se zpátky na rokli. Tom Telegraf překonal překážku bez obtíží, dokonce snad až příliš snadno. Kirk ani na okamžik nepocítil obavu.

To jsem ale přece měl, uvědomil si.

Opět pobídl koně a vyrazil k rokli. Znovu se připravil ke skoku a Tom Telegraf opět hladce proletěl vzduchem. Když dosedli na zem, Kirk opět otočil koně ke strži.

Zezadu se k němu blížil dusot kopyt. Kirk počkal, než ho Picard dostihne a zastaví mu po levém boku. Potom se na něj otočil a ukázal ke strži. „Přeskočil jsem ji nesčetněkrát. A vždycky mě děsila.“ A pak odhalil tu nepříjemnou pravdu: „Jenom dnes ne. Protože není skutečná.“

Dlouze se odmlčel, jak na něj v plné tíži dolehla bezúčelná marnost jeho smyšleného bytí. Z dáli se ozvalo zaržání a on vzhlédl k hřebeni kopce, kam měl prve namířeno. „Antonie,“ usoudil Picard.

Antonie, pomyslel si Kirk, když ji spatřil vzpřímeně sedět v sedle jejího koně. Romeo, vybavil si jméno toho oře, ale vzápětí se opravil: Žádný Romeo. A žádná Antonie. „Ani ona není skutečná,“ pronesl. „Jako nic tady. Na ničem tu nezáleží.“

Stočil Toma Telegrafa k Picardovu koni a volným krokem kolem něj opisoval kruh. „Možná mi ani ne jde o prázdný dům,“ vykládal, třebaže věděl, že to není tak docela pravda. Jenže s prázdným domem se nedalo nic dělat, sám se pro něj přece rozhodl – pro dobro většiny. Nemohl odestát, co už se stalo. Mohl ovšem pomoci Picardovi při jeho pokusu o záchranu milionů životů. „Možná mi jde o prázdné křeslo na můstku Enterprise. Co jsem ve výslužbě, ničeho jsem už nedosáhl,“ dokončil Kirk kruh kolem Picarda a zastavil koně asi dva metry od něj.

Na chvíli umlkl a uvažoval. Flotilu opustil z mnoha důvodů, ale nejzásadnějším z nich byl právě onen prázdný dům. Přesto nebyl schopen ten dům zaplnit a dosáhnout tak kýžené životní změny; a pokud se mu to nepodařilo dodnes, už se mu to zřejmě nepodaří nikdy. Nemá tedy nesplacený morální dluh jak vůči sobě samému, tak i vůči ostatním? Neměl by se vrátit k povinnostem a závazkům, o nichž prve s Picardem hovořili?

Kirk pobídl Toma Telegrafa k několika pomalým úkrokům a stanul na dosah ruky od Picardova koně.

„Tak kapitán Enterprise?“ zeptal se.

„Správně,“ přitakal Picard.

„Blízko do důchodu?“

„Nemám to v plánu.“

„Něco vám poradím.“ Kirk vycítil v Picardovi spřízněnou duši a chtěl ho varovat před chybami, jichž se dopustil on sám. „Nikdy se nenechte povýšit. Nikdy se nenechte převelet. Nedovolte jim nic, co by vás dostalo z můstku té lodi, protože jen tam můžete něčeho dosáhnout.“

„Vraťte se se mnou,“ naléhal Picard. „Zastavme Sorana. Dosáhněme něčeho.“

Kirk už se dávno rozhodl.

Nezůstane tu, ani tady a teď, ani jindy a jinde – nezůstane v žádném z míst a okamžiků, které mu nexus nabízel. Už i tak tu promarnil dost času. Byl by tady mohl znovu prožít nespočet událostí, napravit nespočet chyb a omylů, ale v konečném důsledku by to všechno dělal úplně nadarmo.

Pobídl Toma Telegrafa do kroku a otočil ho, aby mohl stanout Picardovi tváří v tvář. „Kdo jsem, abych se přel s kapitánem Enterprise?“ uculil se zeširoka.

„Jak se jmenuje ta planeta – Veridian III?“

„Ano.“

„A naši situaci byste popsal jako tíživou?“ pokračoval Kirk a začínal se těšit na dobrodružství.

„Dalo by se říct,“ souhlasil Picard.

Kolikrát už se Kirk vrhl po hlavě do hořícího domu? A vždycky se zase dostal ven, až na ten jediný případ: když se vydal do rozvodné místnosti deflektoru v podpalubí Enterprise-B, zřejmě se mu podařilo zachránit loď, ale sám už se odtamtud nevrátil. Teď se konečně vrátí – a přímo do dalšího hořícího domu.

„Jak by teď řekl Spock, jen iracionální a nelogický člověk by se vydal na takovou cestu,“ stočil koutek úst v úsměvu. „Mm. To bude zábava!“

Picard mu úsměv oplatil, pak obrátil koně a vyrazil zpět po stezce, kterou sem prve přijeli. Kirk se ještě naposledy ohlédl k hřebenu kopce, za nepravou Antonií, a najednou věděl, že se rozhodl správně. Pak se pustil za Picardem, aniž tušil, jak se vlastně kapitán zamýšlí dostat zpět na Veridian III.

Jak klusali, náhle se kolem nich rozvinul závoj oslnivě bílého světla, vycházející jakoby ze samotného přediva reality. Průzračná modř oblohy, zeleň stromů, slámový odstín prosa, všechno se to rozpilo, slilo a vybledlo. Stěna bílé záře polkla nejprve Picarda i s koněm, aby vzápětí obestřela i Kirka a Toma Telegrafa. Na nezbadatelně dlouhou dobu se Kirk ocitl v nebytí: neviděl nic, neslyšel nic, necítil nic. Pozbyl dokonce i vědomí vlastního těla, jako by existoval už jen ve formě myšlenky. Chtěl utíkat, ale neměl nohy. Chtěl řvát, ale neměl hlas –

A pak se ho závratným kvapem zmocnila gravitace. Před očima mu vyvstaly bledě hnědavé tvary a do tváře se mu opřel horký, suchý vítr. Nozdry mu naplnil čpavý pach vyprahlé pustiny, ústa okusila vzduch s příchutí písku. Náhlá změna prostředí ho vyvedla z rovnováhy.

Dopřál si okamžik, aby se zorientoval – po koni nebylo ani památky, stál na vlastních nohou – když tu někde nedaleko za jeho zády třeskl výbuch. Odvrátil se od pískovcové stěny před sebou a ohlédl se po zvuku; spatřil oblak prachu, zvedající se u skalního hřebene asi pětadvacet metrů daleko. Drobné úlomky skály zabubnovaly po úbočí jako kapky deště. Kirk měl pocit, že u paty prašného oblaku zahlédl pohyb, červenočerné mihnutí, které se vzápětí ztratilo za skalním výběžkem.

Chystal se vydat za povědomou postavou, když vtom už tak jasný den ještě projasnily dva zelenavé záblesky, výstřely z energetické zbraně. Kirk se vrhl k zemi a do téhož skalního hřebene, kde už prve došlo k explozi, zabušily výstřely. Znovu se zvedl oblak prachu, oranžově zamihotalo ohromné silové pole, rozměrná skalní deska se utrhla a skutálela se do propasti. Kousky suti pršely po okolí a Kirk vyčkával. Výhled na zdroj výstřelů mu zakrývala skála, u níž se krčil. Sekundy ubíhaly, až z nich byla minuta, a on celou dobu pozorně zkoumal pohledem rozeklaný terén plný skal a balvanů, trhlin a rýh. Protože se nikde nic nehýbalo, rozhodl se nakonec, že půjde najít buď Picarda, nebo toho Sorana, o němž mu kapitán říkal. Najednou se však zpoza okraje skalní pukliny, táhnoucí se podél Kirkova útočiště, vynořila ruka. Přistoupil k okraji, shlédl dolů a spatřil stoupajícího Picarda. Jejich oči se setkaly, Kirk přiklekl a pomohl mu nahoru.

„Předpokládám, že to po vás střílel Soran,“ soudil.

„Přesně tak,“ potvrdil Picard. „Má nějakou ruční palnou zbraň, ale je tu sám. Když na něj půjdeme ze dvou stran, jeden z nás ho dokáže zastavit.“ Picard pozoroval místo, odkud prve přilétly výstřely, a zároveň vysvětloval Kirkovi, jak se Soran před osmdesáti lety setkal s týmž časoprostorovým jevem, když cestoval přímo na jedné z oněch dopravních lodí, kterým se zkušební posádka Enterprise-B vydala na pomoc. Soran, dosud zdrcený ztrátou celé své rodiny při nevyprovokovaném útoku nemilosrdných nepřátelských cizinců, nalezl v nexu útěchu a osvobození od bolesti – alespoň po tu krátkou dobu, kdy mu bylo umožněno v něm pobývat. Tomu Kirk rozuměl: sám okusil působení bezčasého mimo-prostoru nexu na vlastní kůži a měl pro Soranův prožitek bytostné pochopení.

Po vyproštění z nexu – jež bylo bezděčným důsledkem záchrany z paluby bortící se dopravní lodi – strávil Soran celá desetiletí zkoumáním, jak se bezpečně dostat zpět. Pás energie, který byl branou do nexu, obkroužil Galaxii právě jedenkrát za třicet devět let. Soran nakonec vymyslel způsob, jak pozměnit dráhu jevu, aby se setkala s povrchem planety; a měla to být právě tato planeta, Veridian III. Za tím účelem sestrojil trilithiovou střelu, s jejíž pomocí způsobil zhroucení hvězdy Amargosa a pozměnil tak gravitační vlivy v celém sektoru. Nyní se chystal udělat totéž s hvězdou této soustavy.

A až se Soran dostane do nexu, rázová vlna po zničení hvězdy Veridian rozmetá všech šest planet – včetně čtvrté z nich, která skýtá domov předindustriální civilizaci čítající dvě stě třicet milionů jedinců.

„Soran pokryl tyto útesy soustavou plošin, lávek a žebříků,“ uzavřel Picard výklad. „Patrně odpálí svou trilithiovou střelu, potom vystoupí na nejvyšší bod a tam počká, až ho ten pás energie vtáhne do nexu.“

„Kolik času nám zbývá?“

„Nejvýš minuty.“

„Tak pojďme na to.“

Kirk máchl pěstí mezerou v lešení a udeřil Sorana do tváře. Bělovlasý muž se skácel a sklouzl po hřebeni skály, jež se vypínala snad padesát metrů nad úrovní terénu. Kirk slyšel jen heknutí, neozval se žádný zoufalý výkřik.

Chvatně se vysmekl ze spleti nosníků, které podpíraly plošinu na samém vrcholu skalního útvaru. Současně spatřil Picarda, jak k němu stoupá z prolákliny, kam byl sražen při zápasu se Soranem. „Nešel jste k raketě?“ oslovil ho Kirk. Nešel – naštěstí, protože Picardův včasný návrat zachránil jeho samého před smrtí z hlavně Soranova disruptoru.

„Změnil jsem názor,“ odtušil Picard. „Kapitánovo právo.“ Společně se pustili dolů po srázu, přímo k trilithiové střele přichystané k vypuštění. Právě dospěli na úroveň odpalovací plošiny, když tu se vpředu ozval tichý hukot a bronzově lesklá střela se přímo před jejich očima rozplynula do nicoty, skryta energetickým polem maskovacího zařízení. A co hůř: zmizela i odpalovací rampa s ovládacím panelem.

Pak Kirk zaregistroval další zvuk, tentokrát někde vlevo nahoře. Otočil se a spatřil Sorana, jak zavěšen na provazu klouže po příkré skalní stěně. Patrně se prve při pádu do propasti zachytil volně zavěšeného lana; teď s ním lano povolilo, sjel dalších patnáct metrů a s trhnutím se zastavil ve vzduchu. Přitom mu z ruky obloukem vyletěl nevelký předmět, zarachotil o kameny a dopadl na kovovou mřížovinu jedné ze spojovacích lávek.

„Musíme mít ten ovladač,“ usoudil Picard; bylo zřejmé, že právě jím Soran ovládá maskovací zařízení rakety. Oba vyrazili za přístrojem, Kirk běžel první. Sotva však dosáhli lávky, Picard vykřikl: „Kapitáne, podívejte!“ Kirk vzhlédl a okamžitě pochopil, na co ho Picard upozorňuje: „Kde je Soran?“ Lano, visící z příkrého srázu, bylo prázdné. Soran buď spadl, nebo se dostal do bezpečí.

Ale na tom nezáleželo. Tak či onak museli pokračovat, čas se jim krátil. Kirk se ohlédl a pokynul Picardovi hlavou k odpalovací plošině; ten přikývl a zamířil tam, zatímco Kirk už spěchal přes lávku k ležícímu ovladači.

Vtom odkudsi zdola zableskl zelený výboj. Prohnal se pod lávkou, a když se po něm Kirk otočil, spatřil, jak v místě zásahu vykvetla ze skalní stěny ohnivá koule. Než stačil cokoli udělat, Soran znovu zamířil a vyslal po něm další dva výboje, které zasáhly střed lávky jen kus před Kirkovýma nohama. Výbuchy otřásly kovovou konstrukcí a přervaly ji vpůli. Kirk hmátl po sloupku řetězového zábradlí a pevně kolem něj ovinul paži právě ve chvíli, kdy se lávka prolomila. Oba konce konstrukce zůstaly ukotveny ke skále, ale příkře se teď svažovaly do propasti.

Kirk neotálel a v očekávání dalšího výstřelu se začal soukat vzhůru podél jednoho z řetězů zábradlí. Viděl, že Picard sbíhá od odpalovací rampy a spěchá mu na pomoc.

Přitáhl kolena a chodidly se vzepřel o jeden ze sloupků zábradlí, aby rukama dosáhl na další. Picard už se shýbal a chystal se k němu natáhnout ruce. Kirk se levačkou chytil horního řetězu, přetočil se na záda a pravici natáhl k Picardovi.

Scházely jen centimetry, ale stejně dobře to mohly být parseky. Kirk se natahoval ze všech sil, Picard také, mezera se úžila, ale pořád to nestačilo. A současně Kirk cítil, jak mu řetěz zábradlí začíná klouzat mezi prsty.

V příštím strašlivém okamžiku se mu řetěz vysmekl a Kirk začal sjíždět zády po lávce. „Ne!“ vykřikl táhle v očekávání smrtícího pádu.

Vzápětí mu na předloktí rázně dopadla Picardova dlaň, prsty mu pevně obemkly zápěstí. Kirk znovu našel řetěz, chytil se a opět se začal přitahovat. S Picardovou pomocí to tentokrát dokázal.

Pak už jeden i druhý klesli na skálu nad lávkou, oba stejně vyčerpaní a zmožení. Kapitán ze čtyřiadvacátého století pohlédl k místu, odkud prve Soran střílel, a pak zvedl zrak k obloze. Kirk jej pohledem následoval a uviděl onen svíjející a vlnící se pás planoucí energie, jenž se mu vryl do paměti už tenkrát, když jej spatřil poprvé na hlavní obrazovce EnterpriseB – a brzy poté se s ním setkal i osobně, když jeden z výbojů prorazil zevní trup v rozvodně deflektoru. Došlo k tomu ve chvíli, kdy už Kirk šplhal po žebříku k další palubě. Vytáhlo ho to ven z lodi v oslepující záplavě světla; jako v mlze ještě zahlédl majestátní obrys trupu Enterprise nad sebou, za ním třpytivé body nejjasnějších hvězd a mezi nimi Slunce jako jednu z mnoha.

A pak už byl s Edith na Zemi roku 1930. A s Garym na stanici Delta Vega, se Samem na Denevě, s Davidem na Regule, se Spockem dole v hlavní strojovně. Zabránil guvernéru Kodosovi v popravě čtyř tisíc obyvatel kolonie Tarsus IV; vyhnul se nákaze zrychleného stárnutí na Miriině planetě; dostihl S.S. Huron dřív, než byla napadena orionskými piráty. Trávil čas s Carol i s Ruth, s Areel Shawovou i s Janice Lesterovou. Sloužil pod kapitánem Bannockem na Republic i pod kapitánem Garrovickem na Farragutu. Setkal se s nespočtem lidí, navštívil myriády míst, prožil důvěrně známé i zcela nové události… to vše desetkrát, stokrát, tisíckrát.

„Dochází nám čas,“ poznamenal Picard – podivný to kontrapunkt k bezedné časomíře vzpomínek, které v ten moment zahlcovaly Kirkovu mysl. „Támhle,“ zahleděl se Picard k prolomené lávce. „Ovladač. Je pořád na druhé straně.“

Kirk přístroj viděl, ležel zaklíněn za jedním ze sloupků zábradlí na protilehlé straně lávky.

„Dojdu pro něj,“ rozhodl se; bylo mu jasné, že Picard má pro zneškodnění střely ze čtyřiadvacátého století podstatně lepší předpoklady než on. „Vy běžte k raketě.“

„Ne, sám to nezvládnete,“ namítl Picard a pohlédl Kirkovi do tváře. „Musíme spolupracovat.“

„Vždyť spolupracujeme,“ opáčil Kirk. „Věřte mi.

Běžte.“

Picard se bez dalších námitek vztyčil a zamířil k odpalovací plošině. „Zlomte vaz, kapitáne,“ popřál ještě Kirkovi.

„Pro vás Jim,“ opravil ho Kirk a pustil se dolů po zbytcích lávky. Chytil se vrchního řetězu po levé straně a opatrně se sunul po roštové podlážce, teď nakloněné téměř o pětačtyřicet stupňů. S každým krokem se lávka pod jeho vahou houpala a třásla, jak se ohýbaly čepy, jimiž kotvila ke skále. Namáhaný kov sténal a prohýbal se, drobné součásti se s řinkotem sypaly do strže pod lávkou.