Barbora Černohlávková Večeřová

TANEC MEZI VEJCI

TANEC MEZI VEJCI ANEB MŮJ ŽIVOT S INŽENÝREM

Copyright © Barbora Černohlávková Večeřová, 2022

All rights reserved.

Cover and Illustrations © Katarina Kratochvílová, 2022

ISBN 978-80-249-4717-4

Upozornění pro pozorného čtenáře:

V rámci této knihy inženýr se svou sestrou Ivou průběžně svérázně inovovali celou řadu lidových rčení a pořekadel, jejichž souhrn naleznete na posledních stranách.

PŘEDMLUVA

Veřejná omluva za instantní omáčku

„Všechno snesu, ale tohle jsi vážně přehnala!“ řekla Iva, mávala knihou Můj rok s inženýrem a dodala: „To jsem si nezasloužila!“

Usilovně jsem přemýšlela, čím jsem ji mohla tak urazit.

„No, schválně! Jen uvažuj!“ zkřížila si Iva ruce na prsou a nespokojeně se na mě dívala.

„Že utrácíš za šílené módní výstřelky? Že jsi workoholik? Nebo že nerada jezdíš na kole?“ tipovala jsem.

„Pche,“ odfrkla si Iva a mávla nad každým mým návrhem přezíravě rukou. „Efektivní dovolená,“ vyslabikovala velmi pomalu název jednoho fejetonu z knihy, aby mi napověděla.

Nalistovala jsem onen příběh.

„Aha, že jezdíš na dovolenou do kempu,“ pokývala jsem hlavou.

„Ne!“ pronesla ledově Iva, zdvihla oči v sloup a nepřirozeně pomalu se zeptala: „Co v tom příběhu přesně dělám?“

Očima jsem přelétla řádky: „Místo aby ses koupala, pracuješ z bungalovu, nechceš být na slunci a chodíš do supermarketu,“ shrnula jsem děj.

„Ha!“ vykřikla Iva, zatvářila se opravdu naštvaně a neklidně poklepávala prsty o stůl. „A co podle tebe nakupuji?“

Musela jsem přiznat, že na tento detail jsem zapomněla, a nahlédla jsem do svého vlastního textu.

„Těstoviny a instantní omáčky,“ podívala jsem se na ni tázavě.

„Takovou potupu jsem si nezasloužila!“ zavyla Iva.

Nechápavě jsem na ni zůstala zírat.

„Celý národ si teď kvůli tobě myslí, že vařím z instantních produktů. Co si řeknou rodiče spolužáků mých dětí? Taková ostuda!“ chytla se Iva za hlavu. Chvíli zhluboka dýchala a pak se vrhla na inženýra, který právě nic netuše vstoupil do obývacího pokoje.

„Já v parném vedru během siesty v kempu pět hodin pomalu táhnu na plotně hovězí vývar, a ona o mně napíše, že kupuji instantní omáčku!?“

„Kam jsi táhla vývar?“ divil se inženýr, neboť vůbec nechápal, proč se o jeho sestru pokoušejí mrákoty.

Iva se zhroutila do křesla.

„Instantní omáčka!“ dýchala zhluboka. „Kdybys věděla, jak dlouho přemýšlím, jestli do salátu použiji žluté, červené, nebo oranžové rajče, a ty takhle…“

Inženýr přistoupil k baru, nalil své sestře whisky a postavil skleničku na stolek.

„Všechny omáčky jsem si vždycky připravovala v předvečer a chladila je. Všechna zelenina byla vždycky blanšírovaná,“ štkala Iva, sáhla pro skleničku, kopla do sebe whisky a zvolala: „Kdo dneska blanšíruje v kempu zeleninu?“

„A co se stalo?“ snažil se inženýr zjistit, proč se jeho sestra hroutí. Iva mu podala knihu Můj rok s inženýrem, z posledních sil poklepala na stranu 93 a dodala: „Mně se úplně zatmělo před očima, když jsem si takovou urážku o sobě přečetla.“

Držela se u srdce.

„Na lyžích, když tuším, že si budeme chtít dát druhý den něco rychlého, předem upeču telecí. Kdo dneska na sjezdovce peče telecí?“ obrátila se na mě s dotazem a pokračovala. „Když pak přijedeme, ještě v lyžácích musím vběhnout do apartmánu, telecí vytáhnu a rychle na něj dodělám čerstvou majonézu. Mně se úplně dělá špatně, když si představím, kolik lidí četlo o té instantní omáčce,“ lamentovala a sípala: „Ostuda po celé republice, přitom já dělám i domácí tatarku.“

Inženýr mezitím namátkou listoval knihou a znechuceně zafuněl.

„No, ty si stěžuj,“ podíval se na Ivu. „Ale jak vypadám já?“ Ukázal na příslušný odstavec.

„Model SR patnáct?“ obrátil se na mě a pomalu zavrtěl hlavou. „To nemyslíš vážně, vždyť ten je naprosto zastaralý. Kdo dneska, prosím tě, používá es er patnáctku?“

Vysvětlovala jsem, že v době, kdy jsem knihu psala, byl tento typ nejnovějším hitem na trhu, že vydat knihu prostě pár měsíců zabere, protože je daný ediční plán. „K tomu redakční úpravy, korektury, ilustrace, grafika,“ vypočítávala jsem, avšak inženýr nevypadal přesvědčeně a bručel, že si na něj budou kolegové ukazovat prstem, protože nedrží krok s dobou.

„Každý už má SM dvacítku! A já jsem si dokonce objednal i jednadvacítku z Anglie,“ řekl rozčíleně.

Iva seděla v křesle v posttraumatickém šoku způsobeném instantní omáčkou a hučela cosi o tom, že se už nikdy nemůže ukázat na ulici.

„Budu muset chodit kanály,“ oznámila nám závěrem a inženýr prohlásil, že je potřeba proti všem mým pomluvám rázně zakročit.

V místnosti se rozhostilo ponuré ticho. Iva si nalila další whisky. Posílena alkoholem se zničehonic v křesle napřímila a ukázala na mě prstem.

„Dělej něco!“ prohlásila rázně. „Okamžitě dopiš druhý díl knihy a uveď to všechno na pravou míru!“

„Správně!“ podpořil ji inženýr. „I tu SR patnáctku! A ať ten druhý díl laskavě vydají ve větším nákladu než první,“ zaklapnul ostentativně mou prvotinu a znechuceně ji odhodil v dál.

1.

Luxusní zápach

Dnes v 8 hodin ráno se mi narodila bunda. Dvě kila dvacet, vodní sloupec 30 000 mm, přečetla jsem si poránu zprávu od Ivy.

Chvíli jsem na tu novinu zírala. Pak jsem vzala do ruky telefon, vytočila číslo a s obavou v hlase jsem se Ivy zeptala, jestli se cítí dobře a zda není trochu přetažená.

„Cítíme se výborně,“ rozplývala se Iva a nadšeně líčila, že má k bundě i rodokmen.

„Tak prý jsou v pořádku, ona i bunda,“ zašeptala jsem směrem k inženýrovi, který jen pokrčil rameny a potichu se tázal: „A kde se jí narodila?“

„No přece v Kitzbühelu, jako všechny slušné bundy. Breathability 10 000 g,“ kasala se Iva.

„Ona trpí dušností?“ nestačila jsem se divit.

Iva si na druhé straně aparátu pohoršeně poklepala na čelo: „Naopak, dýchá si sama, apgar skóre deset z deseti,“ přirovnala stav své bundy k poporodním hodnotám u novorozenců a se slzou v oku nám sdělila, jak takové zrození bundy probíhá. Vyprávěla, že tento lyžařský skvost šily rakouské švadleny v extrémní nadmořské výšce, aby si švy hned od začátku zvykly na řidší vzduch.

„Když šiješ bundu takhle vysoko, tak to určitě vyžene její cenu nahoru,“ podotkl inženýr a Iva nám poslala fotku své nové sněhobílé lyžařské bundy s obřím chlupatým límcem z mývala.

„Asi se bude dost špinit,“ konstatovala jsem poněkud pragmaticky.

„Za tři dny ji budu mít doma, musíte se přijít podívat,“ zvala nás u příležitosti této slavnostní události k sobě na návštěvu. Zauvažovala jsem, zda bychom měli přijít s květinou a bonboniérou, jak to bývá po porodu zvykem, ale to už Iva pokračovala.

„Je hrozně ošklivá, ale všude psali, že je to základní kousek šatníku pro aktivní moderní lyžaře, tak se nedalo nic dělat a musela jsem si ji pořídit. Pojedeme ji o víkendu vyzkoušet,“ nechtěla nic odkládat a inženýr připustil, že i on je zvědavý, jak taková bunda funguje.

Ačkoliv mně nebylo jasné, co kromě zipu je na bundě k fungování, Iva i inženýr si notovali, že bundu je třeba co nejdříve otestovat, a inženýr se zavázal, že na celou akci připraví lyže.

A skutečně. Na druhý den se vrátil z práce, oblékl si montérky a o pár minut později se z půdy ozývalo dramatické pilování prokládané hektickým šmirglováním a nervózním broušením.

„Co tam pořád děláš?“ volala jsem směrem vzhůru, když kvílení brusky ani po několika hodinách neustávalo.

„Co bych asi dělal? Vyřezávám si dřevěnou nohu,“ hulákal inženýr zpět.

„Já chci taky dřevěnou nohu!“ zvolaly děti jednohlasně. Upozornila jsem všechny zúčastněné, že já naopak dřevěnou nohu rozhodně nechci a naprosto nechápu účel takového počínání.

„Každý profesionální lyžař má své kopyto,“ uvedl inženýr s tím, že se v noci stal odběratelem videí od odborníků, kteří se zabývají výrobou maket nohou pro závodní lyžaře.

„K čemu to je dobré?“ vzdychla jsem.

„Přece aby si každý závodník mohl uzpůsobit tvar přezkáčů přesně na svoji vlastní nohu,“ prohlásil inženýr s výrazem člověka, který opravdu nechápe, proč mi neustále musí vysvětlovat tak banální věci, a jen tak mezi řečí poznamenal, že si včera po cestě z práce zakoupil svítivě žluté závodnické lyžáky. „Prostě,“ zakončil svůj proslov, „potřeboval bych rtěnku.“

„A na co?“ nevycházela jsem z údivu.

„Na nohu samozřejmě,“ odpověděl netrpělivě a sdělil mi, že si hodlá obarvit chodidlo, což je naprosto standardní postup výrobců dřevěných kopyt, mezi které on se od včerejška také počítá.

„Bude mě to asi stát pár zničených přezkáčů, než se dostanu na profesionální úroveň, ale bude to stát za to,“ pronesl zamyšleně.

Nechápavě jsem zavrtěla hlavou a tázala se, proč si nohu jednoduše neobkreslí fixem. Inženýr vykládal, jak si rtěnkou nabarví úplně celé chodidlo, aby přesně věděl, v kterých místech se jeho noha dotýká země. Jen tak prý lze sportovní obuv precizně natvarovat a o to mu teď jde především. Projev zakončil odvážným tvrzením: „Každý sportovní profík si maže nohu rtěnkou.“

„I strejda Pepík?“ vzpomněl si syn na mého bratra, který v rodině platí za největšího sportovce.

„Strejda Pepík sjezduje, jezdí na běžkách a běhá maratony úplně bez dřevěného kopyta,“ vyložila jsem synovi na rovinu, jak se věci mají.

„Amatér!“ odtušil inženýr.

Sdělila jsem synovi, že strejda Pepík si zcela obyčejně obuje boty, normálně si nasadí lyže a pak tiše běží Jizerskou padesátku, zatímco inženýr se na jízdu půl roku předem připravuje na půdě.

„Jistě, protože já jsem profesionál,“ pokýval inženýr spokojeně hlavou, sebral mi z šuplíku rtěnku a odkráčel do obýváku otisknout si nohu na dřevěnou podložku.

Když se u nás Iva toho večera stavovala, zahlédla svého bratra skákat do koupelny po jedné noze. Tázavě na mě pohlédla a já jí osvětlila, že si hopsá smýt rtěnku z chodidla. Z koupelny šuměl proud vody.

„Co si to kupuješ za kosmetiku?“ rozčiloval se inženýr. „Vždyť to vůbec nejde dolů.“

Iva si sundala kabát, vzala do ruky zbytek rtěnky a zacitovala inženýrovi z reklamního katalogu: „Rtěnky nové luxusní kolekce dokážou změnit vaši náladu, barva přilne k povrchu a vytvoří sofistikovaný look. Dokonalá harmonie voděodolné dlouhotrvající barvy a smyslnosti.“

„Nechci mít dlouhodobě smyslnou nohu,“ bručel inženýr a drhnul si chodidlo kartáčem.

„To máš z toho, že pořád děláš nějaké nesmysly,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Jak nesmysly? Já se tady intenzivně snažím pochopit anatomii nohy,“ obrátil se na svou sestru. „Ty bys mě jako doktor měla podpořit. Navíc z mého umu nejvíc profitujete vy dvě.“

„To určitě,“ hleděla Iva na růžový otisk nohy ve vaně.

„Ještě řekni, že jsem loni nenavoskoval lyže profesionálně,“ utíral si inženýr zbytky rtěnky do ručníku. „Máš na tom tygří podíl,“ odtušila Iva poněkud svérázně, že díky inženýrovi všem loňskou sezonu lyže po svahu klouzaly dokonale.

Podotkla jsem, že tím ovšem strávil čtrnáct dní na půdě, a neopomněla jsem zdůraznit, že kdybychom si tehdy lyže normálně nechali nabrousit a navoskovat v servisu, tak by to stálo méně času a polovinu peněz.

„Tak to určitě ne!“ kontroval inženýr. „V servisu by tě to stálo mnohem méně. Já si na to tehdy koupil novou sadu kvalitního nářadí,“ prohlásil pyšně a otevřel krabici s kompletní výbavou na tuning lyží. Na zem vyskládal sadu malých pilníků různé tvrdosti, vosky, hladítka, svorky, brousidla a korek ze sady na repasování lyží.

„A na kolik to vyšlo?“ zajímala jsem se.

„To nechceš vědět.“

„Chci,“ oponovala jsem.

„Něco to stálo, ale ničeho se neboj, všechno je to profi,“ uklidňoval mě inženýr.

„Máš na jedny nohy troje přezkáče, patery lyže a sadu na tuning,“ povzdechla jsem rezignovaně.

Inženýr se dušoval, že všechno dělá pro rodinu, protože jsme to přece my, kdo chce jet o víkendu na lyže.

„No, jen jestli si nelžeš do peněženky,“ poznamenala Iva. Musela jsem uznat, že v tomto případě je její inovace lidového rčení skutečně příznačná.

„Chtěla jsem si za 190 korun hodit lyže nabrousit do servisu,“ zopakovala jsem smutně.

„Do servisu si dávají lyže jenom amatéři,“ odmítl tuto eventualitu inženýr.

„Ale zase nemají ve vaně otištěnou rudou nohu,“ konstatovala Iva.

„Servisní techniky znám jako svoje trenky,“ mávl znechuceně rukou. „Já jsem teď ve fázi příprav na profi broušení slalomového úhlu,“ kochal se svými novými nástroji a sliboval, jak krásně všichni budeme mít sjezdovky nabroušené a navoskované. Dušoval se, že bychom mohli klidně jet Světový pohár a že s takovým novým nářadím by se mu už vyplatilo koupit si švýcarské slalomové lyže, které loni shodou okolností zahlédl v obchodě pod spodní stanicí lanovky.

A tak jsme vyrazili na prodloužený víkend. Iva s vidinou testování nové bundy, inženýr s vidinou testování závodních přezkáčů, do nichž na půdě předem vložil své dřevěné kopyto, děti s vidinou pátku bez školy a já s vidinou, že si zalyžuji.

Na svahu se záhy ukázalo, že Iva v bílém lyžařském kompletu s bílou novorozenou bundou naprosto splývá se svahem a lze ji identifikovat pouze podle onoho velkého chlupatého mývala, který za ní v poryvech větru vlaje. Během první jízdy se také zjistilo, že nové, zářivě žluté profi přezkáče jsou inženýrovi malé, kopyto nekopyto, a že si své starší pohodlné lyžáky s sebou na hory vůbec nevzal.

„Prostě jsem si myslel, že se moje noha dokáže o číslo menším závodním lyžákům přizpůsobit,“ ospravedlňoval se a já se zajímala, podle jakého fyzikálního zákona se domníval, že se tak stane.

„Moje noha přece musí pochopit, že jde o velmi kvalitní přezkáče s tradicí,“ prohlásil inženýr a ostentativně poklepal na žlutý skelet botičky. Celé dopoledne se však zdálo, že zejména jeho nárt je v tomto směru dosti nechápavý a zjevně kvalitu závodní značky s tradicí nedoceňuje.

Na obědě jsem mu doporučila, aby si došel do místní půjčovny sehnat lyžáky, které by mu normálně byly.

„Nesmysl,“ odmítl tuto možnost inženýr. „V klidovém stavu v půjčovně stejně nic nepoznám. Je potřeba, aby moje noha společně s přezkáči za jízdy zažila úhel, pod kterým hraním.“

Odpoledne, kdy si zřejmě na permanentní nepříjemný tlak na nártu a chodidle zvykl, přišel s inovativní myšlenkou.

„Možná kdybych v těch lyžácích spal, tak by se ta noha a přezkáče vzájemně přizpůsobily.“

Po hlubší úvaze však o pár minut později na lanovce došel k závěru, že by při svém experimentu musel navodit podmínky podobné situaci na svahu, a tedy by optimálně musel spát venku na balkoně.

„Kdyby ti noha omrzla, tak z dlouhodobého hlediska by i znecitlivěla,“ zapojila se Iva do debaty a odfoukla si mývala z obličeje.

Inženýr uvažoval, že by v zimě na balkoně navíc musel spát stočen do carvingového oblouku, aby byl takový pokus validní, a že by se to možná dalo vyzkoušet. Upozornila jsem oba, že se nikdo cvičně nebude na balkoně stáčet do carvingového oblouku, protože se chceme jít ještě před večeří vykoupat do bazénu. Inženýr poznamenal, že pokud by šel v přezkáčích plovat, pravděpodobně by chlorovaná voda citlivé vnitřní botičce jeho závodních lyžáků neudělala dobře.

Znovu jsem se ho optala, proč si pořizoval boty, které mu jsou zjevně malé.

„Protože jsou profi a byly za perfektní cenu, takže je přece nenechám v obchodě kvůli takové drobnosti, že mi nejsou,“ vysvětloval inženýr.

Iva souhlasně pokyvovala hlavou a poťukala hůlkou na zářivě žlutý skelet lyžáků: „Tvrdost 130.“

„Což je, jak známo, tvrdost, která nepovolí, a lyžovat v tom celý den nikdy nepůjde,“ konstatovala jsem a inženýr nám sdělil, že za vcelku snesitelnou považoval část poledne, kterou strávil v rozepnutých lyžácích v křesílku v dětském koutku, hlídaje dceru. Podivila jsem se, proč byl s dcerou, která lyžuje zcela bez problémů, v dětské odpočívárně.

„Jasně jsem cítil, že ji bolí nohy,“ zíral na lyžáky a na svou nohu.

„A jak jsi to cítil?“ zavrtěla jsem nechápavě hlavou.

„Přece na svých nohách,“ odvětil inženýr přesvědčivě a při cestě kabinkou k hotelu rozjímal: „V zimní sezoně, od konce listopadu do března, by člověk přezkáče vůbec neměl sundávat, aby noha byla v neustálé lyžařské pohotovosti.“

Upozornila jsem ho, že by se mu v práci v přezkáčích špatně řídilo auto.

„Mohl bys simulovat přezkáče nějakou o číslo menší nepohodlnou botou,“ navrhla Iva, patrně hovoříc z vlastní zkušenosti s nákupem lodiček na vysokém podpatku.

„Možná je to všechno ponožkou,“ hledal inženýr viníka, když vpodvečer v bazénu hleděl na své otlačené nohy. Správné spojení mezi chodidly a obuví pak při večeři studoval na specializovaném serveru věnovaném vyhřívaným ponožkám.

„Ženské chodí na liposukci, tak já bych si třeba mohl upravit nohu tak, aby se mi vešla do mých krásných profi lyžáků,“ navrhl večer Ivě řešení svého problému.

„To by nebylo rozumné,“ oponovala mu Iva. „Musel bys nejdřív na předoperační a nejbližší volný termín na liposukci bude až na jaře, pak musíš vzít v úvahu čas na rekonvalescenci,“ počítala nahlas týdny a dodala: „Takže letošní sezonu bys už nestihl. Příští rok budou tyhle tvoje profi boty už loňský model. A dělat si liposukci kvůli loňské kolekci přezkáčů nemá smysl, to dá rozum,“ shrnula Iva a inženýr souhlasně pokýval.

„Dejte pokoj, liposukce je pro tlustý,“ vyzvala jsem oba.

„Liposukce je pro lidi, kteří si chtějí tvarovat postavu,“ prohlásila Iva a inženýr pod stolem zahýbal svým otlačeným nártem. Iva se mezitím názorně chytala za různé části svého těla a ukazovala, kde by si mohla nechat odsát tuk, kdyby trochu chtěla.

„Tady, tady a tady bych se mohla nechat odsát,“ píchala prstem namátkou do různých částí těla, když nám číšník přinesl druhý chod.

Nedalo mi to a upozornila jsem ji, že na inkriminovaných místech nemá nic, co by si odsávala.

„Vidíš to?“ optala se mne.

„Co?“ chtěla jsem vědět.

„Tohle tam nemá být!“ ukázala Iva na svou paži.

„Ale to je tvoje ruka, ta se ti bude ještě hodit,“ snažila jsem se ji přesvědčit s tím, že mít ruku je zejména pro lékaře výhodou. Iva se však do představy liposukce již tak zabrala, že se od tématu nedala odtrhnout.

„Kolik by to stálo?“ zeptal se inženýr lakonicky.

Iva chvíli v duchu počítala: „Odhadla bych se tak na sto tisíc.“

Inženýr vyvalil oči a vypočítal, kolik přezkáčů a jakého typu on by si za tu cenu mohl pořídit. Iva se ovšem ponořila do barvitého líčení, jak taková operace probíhá, jak si člověk nejprve nechá po těle udělat dírky, pak se jimi odsaje tuk a místo tuku se do těla nalije voda, která následně několik týdnů z jedince pozvolna odtéká.

„Takže člověk je po operaci dokonce o něco tlustší, a navíc obvykle také oteče. V podstatě se nikdo nemůže divit, když je člověk po liposukci úplně obézní,“ popisovala nám nadšeně.

Na pokoji nám poté s pomocí gaučových polštářků, které si nastrkala pod tričko, názorně předváděla, jak by po liposukci vypadala.

„Tam, kde by mi tuk odsáli, už by mi prý nikdy nenarostla žádná tuková buňka,“ upozorňovala nás na výhody, které by touto cestou získala, a dál snila o tělu po liposukci.

„Musela bych si sundat všechny šperky, z děr by mi týdny vytékala tekutina, nevešla bych se do žádného oblečení. Nosila bych od hlavy až k patě černé gumové kompresní prádlo jako Batman.“

„No moment, jak bys v tom jako chodila ordinovat?“ zajímala jsem se o náš společný byznys.

„Normálně bych si přes to hodila něco na sebe,“ odbyla mě Iva a dodala: „Teda nevím co, protože bych se do ničeho nevešla.“

Inženýr nevěřícně zavrtěl hlavou a Iva se zatvářila vážně. Očividně byl argument s možným nedostatkem oblečení první, který její snění o liposukci dokázal utlumit. Odmlčela se. Po pár minutách nám pod nos strčila telefon s obrázkem muslimky zahalené od hlavy až k patě v burce.

„Jestli chceš začít nosit burku, tak je liposukce celkem zbytečná,“ podotkla jsem.

Inženýr nám pohlédl přes rameno. „S tím souhlasím a burku ti milerád za pár korun objednám v kostýmech na maškarní. Právě jsem nám ušetřil 100 000, což se mi zrovna hodí.“

Než jsem se stačila nadechnout, sdělil nám inženýr, že kousek od dolní stanice vleku zahlédl v obchodě zajímavou kolekci testovacích lyžáků a lyží. „Že bych se zítra dopoledne podíval, jak fungují, a trošku se pokochal novými modely švýcarských slalomek,“ uvažoval nahlas.

„A my bychom si zatím mohly sjet na lyžích do Kitzbühelu pro prášek na praní,“ otočila se na mě Iva a vysvětlovala, že její nově narozená bílá bunda je teď v senzitivním období, takže jí musí v Kitzbühelu pořídit speciální bio prášek na praní.

Navrhla jsem Ivě, zda by jako normální člověk nemohla pro praní lyžařské bundy využít čistírnu.

„Vyloučeno! Potřebuju speciální prací prášek, který prodávají jen v horských oblastech,“ řekla s vážnou tváří a jala se studovat mapu, abychom zjistily, jak se přes hřebeny na lyžích dostat do prodejny pracích prostředků.

„Když si přivstaneme a vyrazíme s první lanovkou, přejedeme přes Wurzhöhe, tady po modré, pak po vrstevnici přes Pengelstein a tudy červenou na Hahnenkamm, tak jsme po poledni v obchodě. Naložím prášek do batohu, vyjedeme lanovkou a zase zpátky po červené přes Bärenbadkogel. Kolem čtvrté budeme zpátky v hotelu,“ plánovala Iva spokojeně.

Na druhý den ráno jsme skutečně vyrazily. Iva dokázala o své nové bundě mluvit skoro celou cestu přes hřebeny směrem do prodejny a při zpáteční cestě mi ve vánici na lanovce předčítala prací prášek.

„Mám celý den dojem, že v těch kabinkách něco smrdí,“ poznamenala jsem, když jsme vpodvečer za hustého sněžení poslední lanovkou klesaly k hotelu.

Iva se rozzářila: „To jsem já!“

Naklonila se ke mně, smrad skutečně zesílil a ona mi zašeptala do ucha: „Schválně, čichni si k té paní vedle sebe.“ Nenápadně jsem se obrátila k Němce v červené kombinéze a nosem nasála vzduch. Ucítila jsem pouze lehký odér jahodové žvýkačky, kterou ona žena při sestupu do údolí žvýkala. „Má umělý chlup a vůbec nesmrdí,“ konstatovala Iva.

„A teď si čuchni ke mně,“ žádala mě Iva netrpělivě. „Co cítíš? Aha, mokrého chcíplého mývala,“ nepustila mě vůbec ke slovu a provedla výčet navlhlých zvířat, jejichž chlupy smáčené čerstvým sněhem na sobě měla připlácnuté. „Kapuce mokrý mýval, bota navlhlý beránek a k tomu rukavice s podtóny horské ovce.“

„Podtrženo a sečteno, luxusní smrad jak v pavilonu opic!“ skočila jsem jí do řeči.

Iva nadšeně kývla: „Obyčejná hloupá bunda voní, ale já mám chytré i ponožky, a jakmile sněží, smrdím jako tchoř.“

„Tak tu smrdutou bundu hodíš s tím novým práškem na praní doma do pračky?“ zeptala jsem se s úlevou, když jsme si v lyžárně zouvaly přezkáče.

„Chceš ji zabít? “ vyjekla Iva a odsedla si ode mě. „Je po porodu ještě labilní. Budu ji prát ručně v lavoru a vážně uvažuji, že si kvůli tomu praní prodloužíme pobyt na horách alespoň o den, abych těm citlivým švům nezpůsobila trauma namáčením v české kotlině.“

Vtom se nám ozvalo za zády: „Nic neříkejte, byly strašně výhodné z výprodeje loňské testovací kolekce.“

Otočila jsem se a spatřila inženýra, jak rukou zálibně přejíždí skluznici světle zelených slalomek. Bylo jasné, že se jeho prosté kochání zvrhlo v nakupování.

„Tak je zítra zkusíš?“ zeptala se Iva, kterou zjevně ani trochu nepřekvapilo, že si bratr místo půjčení pohodlných přezkáčů zakoupil lyže, které nepotřebuje.

„No to vůbec,“ ohradil se inženýr. „Nepočítejte, že budu mít zítra čas na lyžování, vždyť mám úplně nové slalomky,“ pohladil láskyplně znova skluznici. „Zítra je budu celý den servisovat,“ řekl spokojeně a hned si vytáhl kufřík s nářadím.

2.

Ordinace z benzinové stanice

Jen pár dní po návratu z hor vtrhla Iva k nám do kuchyně: „Tak si to představte, byla jsem s autem v myčce a sehnala jsem tam moravskou ordinaci,“ volala už ode dveří.

Vyzvala jsem ji, aby nerušila, protože se právě snažím přečíst nájemní smlouvu ambulance, kterou se minulý týden rozhodla narychlo převzít kdesi na Vysočině.

„Odkdy se ordinace pořizují na benzince?“ divil se inženýr.

Iva vyprávěla, že za všechno vděčí havranům. Na parkovišti před ordinací jí nečekaně pokáleli přední sklo vozidla, takže za jízdy neviděla ani metr před sebe. Proto hned zajela do nejbližší myčky, která je na sjezdu na Budějovice.

„Leze to z tebe jak při souboji s chlupatou dekou,“ povzdechl si inženýr poněkud netrpělivě a já odstrčila smlouvu, opřela jsem se a požádala Ivu, zda by nám mohla blíže specifikovat vztah havraního trusu, myčky a výše zmíněné ordinace na Moravě.

Iva líčila, jak ve svém autě s firemním potiskem na boku a havraním trusem na předním skle stála frontu před myčkou, když jí na okénko najednou zaklepala paní z místního obecního úřadu. „Ptala se mě, jestli nemáme nějakého volného doktora, protože její kamarádka je také starostka, ovšem na Olomoucku, a už rok nemůže žádného doktora sehnat. Vidíš, ordinace se dneska sbírají na ulici,“ vztyčila Iva významně prst.

„Ženy již tradičně sbírají plody a vyhrabávají jedlé kořínky, zatímco muži loví,“ zabručel inženýr zpoza notebooku a podotkl, že na tom tvrzení něco bude, protože on stále loví na účtu poslední korunu.

„Nějaké úspory by člověk měl mít pro strýčka příhodu ve valníku,“ odtušila Iva a já ji upozornila, že se její megalomanské sklony projevují už i v komolení lidových rčení.

„Celé dny neřeším nic jiného než provozní řády a oprávnění k poskytování zdravotnických služeb v ordinacích, které v nestřežený okamžik sebereš někde na benzince,“ rozčilovala jsem se a podotkla, že nepočítám--li jeden prodloužený víkend na horách, neměla jsem za poslední tři měsíce ani jeden volný den.

„Prosím tě, musíš se dívat vpřed,“ pronesla Iva vizionářsky.

Upozornila jsem ji, že se nemohu dívat vpřed, protože od rána do večera musím zírat do literárně nezáživných smluv.

„Opakují se tam dokola stejná slova, jde o umělecký paskvil,“ bručela jsem znechuceně.

„A proč je pořád čteš? Tak je jen tak zkoukni a hotovo,“ poradila mi Iva.

Chytla jsem se za hlavu a prohlásila, že smlouva se nedá jen tak zkouknout a že nyní například vyškrtávám pasáž, kde se poskytovatel zdravotních služeb čili doktor, potažmo ona, zavazuje odhrabávat pravidelně sníh před zdravotním střediskem kdesi na Vysočině.

„Chceš snad do inzerátu napsat Hledám lékaře se sněhovou radlicí?“ zeptala jsem se nakvašeně.

„To jste ještě nezkoušeli,“ vložil se do toho inženýr pobaveně.

Ivě zasvítily oči: „Možná právě takový inzerát by na webu České lékařské komory zaujal!“

„Máš vůbec do té ordinace u Olomouce doktora?“ zeptala jsem se, neboť jsem tušila, že nemá a že ji shánění nového zaměstnance zabaví alespoň na tu chvíli, než si stihnu dočíst smlouvu.

„No jo, vidíš to, doktora!“ vyjekla Iva, odběhla do pracovny, aby obvolala kolegyně, kolegy, známé i vedoucí oddělení a všem ve firmě sdělila tu radostnou novinu, že urgentně hledáme lékaře z okolí Olomouce.

Já se zatím znovu snažila číst předmět a účel nájmu. Když jsem krásně chytla nit a postoupila až k odstavci čtyři, práva a povinnosti smluvních stran, ozvala se z pracovny Iva: „Teď mám najednou zase moc doktorů na Moravě a k nim málo ordinací.“ Načež zabručela, že dobrého doktora člověk nikdy nemůže odmítnout, a jala se opět kamsi telefonovat.

Zabrala jsem se do splatnosti nájemného, ale z vedlejší místnosti zaznělo: „Tak ten jeden doktor ještě není úplně hotový doktor, tomu druhému ještě sháním staršího a ten třetí není volný letos od června, ale až od června příštího roku, ale zase zná dvě místní zdravotní sestry, takže bychom tam mohli rozjet domácí péči.“

Nasadila jsem si sluchátka, abych utlumila zvuky z vnějšku, a když jsem se dobrala až k odstavci závěrečná ustanovení, přišla Iva s tím, že teta jedné z těch sester má švagra, který je lékař a chtěl by u nás pracovat.

„Děti a otce necháme doma, zítra spolu zajedeme na Moravu, všechno to tam prohlédneme, sejdeme se s doktory, se sestrou i starostou.“

Z výrazu mého obličeje však pochopila, že nejsem tím překotným plánem nadšena, a tak změnila strategii.

„Mohly bychom se po cestě ubytovat v nějakém wellness hotelu,“ lákala mě na vidinu masáže. „Vyrazíme si kopýtko!“ zvolala a já jen vyvalila oči.

Připomněla jsem jí, jak to dopadlo, když si minule chtěla vyhodit z kopýtka na Vysočině a místo toho mě protáhla snad všemi geograficky znevýhodněnými obcemi v příhraničí. Zatímco v bazénu jsme byly dohromady 20 minut, zbylé dny jsme strávily v autě, na schůzkách, v ordinacích a na úřadech.

„A to nemluvím o tom, že jsme vstávaly ve čtyři ráno a vracely se o půlnoci, abychom tu tvou trasu vůbec stihly objet,“ dodala jsem vyčítavě.

„No, ale relaxovat se musí efektivně!“ opáčila Iva rázně. „Odpočinek si musíš pořádně rozplánovat, aby ses nenudila,“ dodala a už zkoumala na počítači trasu. „Když už tam jedem, spojíme to s dopolední revizní návštěvou Brna, to je skoro po cestě, pak tady vidím domov seniorů, tam jenom zaskočíme kolem oběda pozdravit pana ředitele, odpoledne bychom si daly tu novou ordinaci, starostu a na večer pohovor s těmi novými doktory,“ vykládala Iva, zatímco jsem z mailu odesílala zrevidovanou nájemní smlouvu.

„A kvůli tobě tady plánuju i pauzu na oběd. Já nevím, co pořád máš, trochu se projedeš, popovídáš si. To je všechno,“ zadávala Iva trasu do navigace a potichu poznamenala: „Jestli se se všemi dohodneme, tak už bude třeba jen napsat obci záměr, udělat provozní řád, zařídit nájemní smlouvu, dohodnout se s krajem, pojišťovnami, laboratoří, lékárnou, nakoupit přístroje, dodat materiál, nainstalovat počítače… No, ale to už jsou jenom takové drobné detaily,“ uzavřela Iva spokojeně diskusi.

Natočila jsem na inženýra notebook s trasou, kterou Iva vyznačila na mapě.

„Takhle si představuju cestu nějaké hodně vytížené kurýrní služby,“ konstatoval.

„Ale musíme se tam podívat osobně, přece si nekoupíme králíka v tašce!“ pronesla Iva a inženýr pokýval hlavou, aniž by zaznamenal další zkomolené přísloví. Ukázala jsem na znak lázní a oznámila Ivě, že pojedu jen za předpokladu, že po tom maratonu zůstaneme na víkend právě tam a dáme si nějakou relaxační koupel a masáž.

„V pátek večer bys tam za námi mohl přijet,“ navrhla jsem inženýrovi s tím, že Ivin manžel ten víkend tráví na jakýchsi motokrosových závodech a děti jsou u babičky.

Iva spráskla ruce, zatvářila se nespokojeně a vzpomínala na náš loňský lázeňský pobyt. „Vlezla jsem do nějaké vany s rašelinovou koupelí, všude kachličky jako na operačním sále a sestra povídá: Zavřete si očička a relaxujte.“

Chtěla jsem zdůraznit, že na tom nevidím nic špatného, ale Iva mě nepustila ke slovu a pokračovala: „Jenže každé zdravotní sestře neustále něco padá a něčím tříská, pípá jí budík nebo si vykládá s kolegyní zážitky a bůhvíproč se domnívá, že to přes tu tenkou sádrokartonovou příčku není slyšet. Ten chlápek, co tu byl tady před ženskou, do toho aby husa kopla,“ napodobovala Iva zdravotnický personál v lázních a vyčítavě na mne ukázala. „Zatímco ty teda relaxuješ, tak ona přes chodbu řve: Haničko, kams dala ty splašky, nebudu s tou špínou chodit furt jenom já, taky aby ses jednou hnula.“

Iva při představě relaxačního víkendu rozčíleně korzovala po pokoji a pokračovala: „Pár minut nato nakoukne ta sestra k tobě: Já jen jestli je vše v pořádku. Jen si ležte, ležte, pořád spinkejte… Tak tam ležíš a zničehonic se rozrazí dveře a ona za tebou vtrhne a povídá: Já vám v tom shonu zapomněla dát na obličej masku. Tak vezme špachtli, co se obvykle strká pacientům do krku při vyšetření mandlí, namočí ji do kýble, kydne ti na obličej tmavou hmotu a říká: Vy budete mít obličej jako vajíčko, což vůbec nevím, jestli je s výhodou,“ zachmuřila se a podívala se na mě znechuceně.

Než jsem stihla cokoliv namítnout, ukázala na mě prstem a pokračovala: „Ty se ovšem ničeho takového bát nemusíš, ty tam takový problémy se špachtlí mít nebudeš. Ty se prostě rovnou hned na začátku utopíš.“ Vševědoucně pokývala hlavou a zapadla do křesla.

Zajímala jsem se, proč bych měla skončit svůj život v relaxační lázni s rašelinou.

„Protože ta vana je vždycky tak široká a hluboká, že i člověk normální velikosti přemýšlí, jak to udělat, aby během procedury neutonul,“ zahučela Iva z hloubi křesla a dodala: „A jak tam tak ležíš, vstřebáváš ty minerály z bahna, z obličeje se ti stává vajíčko, držíš se křečovitě madel a za 700 korun relaxuješ, tak sestra znova zabuší na sklo a volá: Vylejzejte si.

„Takže se nakonec neutopíš,“ konstatovala jsem povzbudivě.

Iva zafuněla. „Pak vejde dovnitř se slovy: Abych to nějak narychlo sklidila. Cáká vodu na zem a povídá: Pozor, neuklouzněte, takových už tu bylo. Zatímco balancuješ jednou nohou ve vaně a druhou na stoličce, balí tě do prostěradla a jdete spolu do tmavé kobky, přehodí přes tebe deku a ty si říkáš, že konečně budeš relaxovat, ale ona ti na rozloučenou řekne: Chvilku ležte a na shledanou. Jde pryč.“

„Vidíš, takže v klidu ležíš, vstřebáváš minerály a uvolňuješ ztuhlé svaly,“ snažila jsem se Ivu navnadit.

Iva se na mě obrátila a zašklebila se.

„Ležíš v tom vlhkým prostěradle přikrytá dekou, přemýšlíš, kdo měl tu deku na sobě před tebou, pokoušíš se uvolnit a říkáš si, jestli už jsi náhodou neměla být pryč, protože ona už ti pak znova nepřijde říct, že už je po proceduře, a ty teda nevíš přesnou definici toho pojmu ,chvilku ležte‘ a uvažuješ, jak máš poznat, že už ta chvilka uběhla. Po pár minutách usoudíš, že už toho bylo dost, odhodíš těžkou chlupatou deku, vymotáš se z toho vlhkého prostěradla, oblékneš se, potichu se vytratíš a doufáš, že to nebylo ani málo, ani moc.“

„No prosím, a jsi plná minerálů,“ jásala jsem a hned jsem Ivě připomněla, že ostatně nemusí na rašelinovou koupel, že může jít na masáž.

„Přesně,“ kývla Iva smutně hlavou. „Místo aby sis v klidu otevřela notebook a zkontrolovala vykazování dispenzarizovaných diabetiků, musíš letět na masáž,“ poklepala si rukou na čelo. „Tam přijdeš, zase se musíš svléknout, snažíš se té osobě vysvětlit, že teda chceš, když už to musí být, namasírovat jen záda a šíji, ale ona trvá na tom, aby sis sundala kalhoty a ponožky.“

Skočila jsem Ivě do řeči a zdůraznila, že problémy se zády přece mnohdy souvisejí i s dolní polovinou těla, a pohovořila jsem o důležitosti reflexních masáží chodidel.

„To vím taky,“ hučela Iva a dodala, že ona na rozdíl ode mě musí ještě masérku vždy poučit, že je doktor.

„Kdybych jí to zatajila, tak mi bude vykládat nějaké z kontextu vytržené bludy o svalech a to už bych se vůbec nebyla schopná uvolnit,“ vysvětlovala a já jí v tomto ohledu musela dát za pravdu. Iva se na mě vyčítavě podívala a připomněla mi, že posledně s masérkou nebyla žádná řeč. Přes veškeré mé výzvy, aby se věnovala jen zádům, trvala na tom, že bude masírovat žebra zepředu, protože se z nějakého neznámého důvodu domnívala, že žebra jsou základ.

Inženýr podotkl, že to vše bylo dané tím, že paní byla rekvalifikovaná účetní, a já poznamenala, že by ta osoba třeba dokázala pěkně zaúčtovat hmotný a nehmotný majetek. Iva nespokojeně poklepala prsty o opěradlo křesla.

„Navíc masérky jsou hrozně hlučné, pouštějí si Evropu dvě a neustále vykládají o dětech, psech a o tom, kde je samotné bolí záda. A to všechno místo toho, aby ti pořádně přikryly nohy,“ podívala se na mě, jako bych snad za to mohla.

„To bude tím, že používají neadekvátně malé ručníky,“ uvažoval inženýr.

Iva rázně vstala: „Ujišťuji tě, že ta tvoje víkendová relaxace bude rozhodně nejvíc stresující aktivita za poslední měsíc, a to jsem měla třikrát službu na áru a absolvovala jsem komplexní revizní kontrolu z pojišťovny.“

„Když mě chceš dostat na služební cestu, tak holt musíš příkoří relaxace vydržet,“ popíchla jsem Ivu, která mi na oplátku navrhla, abych si narychlo naházela pár věcí do kufru, že pojedeme ještě teď večer k ní domů, protože od ní je to přece na Moravu blíž.

Zaklapla jsem tedy notebook a o hodinu později jsem již s Ivou seděla v autě a narychlo si ve zpětném zrcátku upravovala účes.

„Mám dojem, že mám nekvalitní vlasy, a navíc mi padají,“ stěžovala jsem si.

Pohlédla na mě od volantu.

„Tvoje vlasy jsou úplně normální,“ zhodnotila situaci.

Jala jsem se jí oponovat a vysvětlovala, že mi vlasy rostou moc pomalu a vůbec s nimi nejsem spokojená.

„Jednou jsi doktor, tak něco vymysli,“ vyzvala jsem Ivu s tím, že očekávám její lékařský názor a žádám ji, aby se na mě podívala komplexně, s patřičným psychosomatickým náhledem, a navrhla mi nějaké sofistikované bio řešení.

Iva fixovala očima dálnici, přidala plyn, zařadila pětku a hlasitě uvažovala: „Kdybys s vlasy vážně něco měla, mohl by to být problém s hormony, moc progesteronu, málo estrogenu nebo moc testosteronu. KDYBYS s vlasy něco měla,“ dala Iva důraz na slovo kdyby, „potřebovala bys vyšetřit štítnou žlázu.“

„Zapomeň na to, že do sebe budu cpát nějaké hormony,“ skočila jsem jí do řeči a Iva obrátila oči v sloup.

„Neříkej mi, že neexistují nějaké přírodní metody?“ rozčilovala jsem se.

„Přírodní hormony získáš extrakcí z žab nebo vačic v různých fázích ovulačního cyklu,“ řekla Iva a přejela do levého pruhu.

„Tomu říkáš rada lékaře?“ podívala jsem se na ni znechuceně.

„Můžu za to, že chceš nějakou přírodní metodu?“ ohradila se Iva a přibrzdila za předjíždějícím kamionem.

„Kde si myslíš, že teď seženu vačici v ovulační fázi?“ rozhazovala jsem naštvaně rukama, zatímco Iva s nohou na pedálu čekala, až se před námi uvolní dálnice.

„V Severní Americe,“ pronesla klidně a opět zrychlila, přičemž podotkla, že bych možná měla jednodušší chytat ty žáby. Vyprávěla, že jeden její známý staví každoročně u středočeských silnic zábrany na ochranu migrujících obojživelníků a já bych prý mohla u těchto plůtků v noci zkusit štěstí.

„Koukej mi vymyslet něco bio,“ žádala jsem ji důrazně.

„Kup si pravý kašmírový svetr nebo hedvábnou pašmínu, to člověku vždycky vlije nové mléko do žil,“ navrhla mi Iva.

Oznámila jsem jí, že by jako lékař mohla vědět, jaká tekutina proudí žilami, a že se s ní nadále bavit nebudu, sama se poohlédnu po nějaké radě na internetu. Přestože ze sedačky spolujezdce nebylo možné sledovat přesné nuance Ivina výrazu obličeje, bylo z jejího zafunění zjevné, že není mým nápadem nadšena.

V autě se rozhostilo napjaté ticho.

„Vidíš,“ vypískla jsem záhy. „Tady VeseláMeduňka1 taky řeší vlasy a myje si je koňským šamponem!“ řekla jsem nadšeně.

Iva na mě úkosem pohlédla.

„Potřebují tvoje vlasy zásah? Dopřej si lesk pro koňské hřívy,“ předčítala jsem a zpoza volantu se průběžně ozývalo ponuré mručení. „Legendární receptura koňského kondicionéru používaná hvězdami Hollywoodu,“ citovala jsem průvodní text.

„Jsi kůň?“ optala se mě Iva věcně. „Potřebuješ dodat zejména kyselinu listovou, vitamin B, zinek, selen, hořčík, céčko a ostropestřec mariánský,“ jmenovala velmi pomalu a tak nepřirozeně klidným tónem, že bylo patrné, jak moc se musí ovládat.

„A co smíchat kofeinový šampon s očními kapkami Lumigan?“ navrhla jsem po dalších deseti minutách na internetu a četla jsem Ivě zaručené reference neznámých žen, které tvrdily, jak tato kombinace výborně na růst vlasů funguje.