Barbara Nesvadbová, Jakub Knězů

Hovory s doktory II

Copyright © Barbara Nesvadbová, Jakub Knězů, 2020

Photo © Anna Mrázek Kovačič

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7099-9

Když tatínek odcházel, pořád mi opakoval: „Babu, prosím, nikdy se nepřestaň ptát, proč jsi na světě.“

Tak se ptám. Nejen sebe sama.

Myslím, že existence je, bez patosu a namyšlenecké ironie, vážně zázrak. Prostě dar. Kolikrát, když venčím psy a cítím po dešti živý les, když se potápím a svojí přítomností děsím kraby, když se po běhu napiju ledové vody, tak zcela jasně vím, že mám za povinnost jen krystalickou vděčnost. Jen tichou pokoru.

Sanjiv, můj kamarád, mne skrz své vlastní náboženství mile poučuje, že jsem navyklá vidět vždy jen cihlu v domě, která chybí, ne ten celičký dům, co tak pěkně stojí i za bouře. Jenže, neumím si pomoct, děsí mne dnešní realita, kdy je takřka každý můj známý nějak nemocný. Kdy nám takřka každičký den chodí do Be Charity žádosti rodičů nemocných dětí.

Autoimunita se skloňuje už i v kadeřnictví a ze zdraví se stalo větší téma, než bývalo za mého dospívání fitness.

Opravdu je naše jídlo a prostředí tolik toxické? Nebo jsme toxičtí my? Naše požadavky, očekávání a vůbec celičký styl života? Jak moc zlý či dobrý je stres? Jsou lidé zodpovědní i za své úrazy? A když budu šťastná a dám si láhev červeného a cigáro, je to lepší, než když budu nešťastná a budu chroupat biomrkev? Můžu si za všechno, co se mi děje? Co znamená náhoda? Je to mylné, zbytečné slovo? A existuje vůbec osud?

Mám k lékařské profesi obrovskou úctu. A ne kvůli rodičům. To ani v patě. Tedy, ne že by si ji moji dva psychiatři nezasloužili. To právě naopak. Jen adorace nejbližších je tou nejsložitější.

Spíš skrz zcela laické pátrání nad původem onemocnění našich dětských klientů, nad nemocemi bližních, nad vlastním tělem, jsem se čím dál víc propadala do množiny otázek bez odpovědí. A žádný Tolle, Lipton, ba ani Braden mne z ní vytáhnout neuměli. Jak velká je síla myšlenky? Existuje vůbec duše? Věří lékaři na důkazy kvantové fyziky? Jaká je síla jednotlivce? Kam až sahá vědomí? A co vše ovlivní svědomí? Toužila jsem po povídání s duchovními. Ale Jakub mi je rozmluvil. Tak vznikly Hovory s doktory II.

Zcela upřímně, nad každou svou knihou o lásce nesmírně pochybuji. Jaká úlevná změna je, že tady jsem si zcela jistá, že vás čtení bude bavit. Na tuhle partu dvanácti je totiž absolutní spoleh.

Barbara Nesvadbová

Tuhle dobu úplně pozřel covid. Je všude. V našem rozhodování. Co mě děsí nejvíc, v našich straších. Ale záměrně jsme nechtěli, aby se prožral i naší knihou. Proto je ho tam málo. Šmarjá, kolik teorií, vysvětlení, výroků, vtipů, osobních i úplně neosobních zkušeností, zpatlaných i vědeckých názorů je slyšet! Do knížky, kde naším záměrem bylo ukázat hloubku myšlenky, by se tak ty instantní výroky kladené na sebe jak palačinky po smažení prostě nehodily. Ani jsme nechtěli děsit dalšími teoriemi, kde zcela jistě – a to je prostě jen otázka pravděpodobnosti – některá nakonec klapne. To, co jsme chtěli, bylo zprostředkovat názory a postoje lidí, kteří nám připadají zajímaví. Zajímaví tím, co dělají, zajímaví tím, co dokázali.

V téhle knize nenajdete patent na rozum. Nenajdete v ní ani recept na zdravý život. Není to konečně ta spásná příručka na to, co jíst, co nejíst, co dělat, co nedělat, co si myslet a co ne. Někdy si dokonce jednotliví doktoři, se kterými jsme mluvili, odporují. Jak v pohledu na svět, tak v pohledu na pacienta.

Akademické tituly, které dohromady tvoří víc písmenek než samotné příjmení toho či onoho doktora, automaticky nedělají z jejich nositele pánaboha. S některými hodně úspěšnými a výbornými doktory jsme v jejich postojích různě velkou měrou nesouhlasili, někdy velmi halasně, někdy jen takovým povzdechnutím.

Většina z nich ale pro mě sympaticky bere život s velkým nadhledem. Proto třeba snesou i tenhle otřepaný vtípek:

„Jenom žádnou paniku,“ uklidňuje lékař pacienta, „tuto operaci už jsme prováděli nejméně třicetkrát. Jednou se musí povést.“

A ano, s doktory jsme mluvili nejen o životě. Ale i o víře a o smrti. Jak jeden z nich říkal: „S vírou má člověk šanci k nápravě. Záchranu nalezne v odpuštění a pokání. Je třeba být připraven, že smrt může přijít zítra.“

26. 10. 2020

Jakub Knězů

plk. v. v. prof. MUDr. Vladimír Beneš, DrSc.

neurochirurg, přednosta Ústavu klinických neurooborů ÚVN a emeritní přednosta Neurochirurgické kliniky Ústřední vojenské nemocnice Praha a 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy

Co se o tomto neurochirurgovi neví? Co už někde někam neřekl? Nebo někdo jiný o něm? Ano, ví se o něm, že sbírá dravé brouky čeledi střevlíkovití. Že jich má plný dům – tedy vystavených, mrtvých. A plánuje, že časem přemístí sbírku do muzea.

Ano, ví se o něm, že se kamarádí s hercem Oldřichem Kaiserem a že spolu jezdí na výpravy do celého světa. A ano, asi se o něm i ví, že při operacích mozku poslouchá tvrdý rock. A s ním tedy i všechen personál na sále. Ale i tak vás překvapí. Třeba tím, že už z chodby před jeho kanceláří cítíte cigaretový dým. (A pak vám přizná, že počítá s tím, že závislost na cigaretách mu zkrátí život třebas i o pár let.) Třeba tím, že v kanceláři sedí ve vytahaném tričku – košili snad prý na sobě nikdy neměl – a v očích má přes svůj věk pořád chlapeckou jiskru.

Podle něj se říká, že největším štěstím v životě je mít práci jako koníček. Proto tvrdí, že během svého života ani jednou nebyl v práci.

A s šibalským úsměvem, ale i sebejistě vám řekne, že je nejlepším neurochirurgem u nás. A zároveň podotkne, že když někomu řekne, že ho nečeká nic dobrého a jeho nemoc je fatální, tak se nikdo, ale opravdu nikdo nezeptá, kolik času mu vlastně zbývá.

A není zastáncem žádné víry. Žádného dogmatu. Snad jediné, v co věří, je lidský mozek. Neuvěřitelné zařízení až o stu miliard neuronů.

Plk. v. v. prof. MUDr. Vladimír Beneš, DrSc., narozený v červenci 1953, syn známého lékaře, otec lékaře, neurochirurg, přednosta Ústavu klinických neurooborů ÚVN a emeritní přednosta Neurochirurgické kliniky Ústřední vojenské nemocnice Praha a 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy.

Pane profesore, je ve vašich očích život spravedlivý?

Řekl bych, že ano. V nemocích i v chování individua spravedlnost jistě je. Nemoci si nevybírají, mohou postihnout kohokoli. Dlouhodobá spravedlnost je také v tom, že když se člověk chová slušně a poctivě, může se ráno probudit a podívat se sám sobě v zrcadle do očí. A pak – jakákoli nepoctivost člověka dožene. Vždycky. Ať chcete, nebo nechcete.

Dá se říct, že se lékaři, lidé, kteří si vybrali medicínu, něčím od zbytku společnosti liší, nebo mají nějaký společný rys? Jsou zodpovědnější? Mají v sobě vyšší dávku empatie? Touhu po službě?

To by měli mít. Medicína iniciálně přitahuje lidi, kteří se zodpovědnosti nebojí, vybírají si ji spíš ti, kteří jsou schopní uvažovat realisticky a ne přesložitě, ti, kteří chtějí primárně řešit nějaký problém. Ti „rozplizlejší“ jdou na filozofii. Ale že bychom se nějak zásadně lišili od většinové společnosti, to si nemyslím.

Pan děkan Widimský říká, že v rámci lékařské profese, konkrétně mluvil o kardiologii, je obrovská konkurence – v zahraničí ještě větší než v Česku. Touha být lídrem daného zdravotnického zařízení, dané nemocnice je prý obrovská…

S tím souhlasím. Medicína je přece největší byznys na světě. To je první důvod ke konkurenci. A druhý – a to platí hlavně pro nás – my máme zdravotnických zařízení a doktorů strašně moc. Největší konkurenční boj je asi v chirurgických oborech, tam jsou lidé se silnou touhou dostat se na vrchol, něco dokázat.

Vážně tedy může být bílá labuť jen jedna – a ostatní jsou statisti?

Tak je to všude. Máte tažné koně a pak vatu, která dělá normální práci.

Jste nejlepší ve svém oboru?

To nemohu říct já, ale okolí.

V knize Mé cesty do hlubin mozku jste to však řekl…

Myslím si to, ale je neslušné to říkat.

Může se stát, že vás v dohledné době někdo z toho pomyslného trůnu sesadí?

Zcela určitě. A dokonce vím, kdo to bude. Můj nástupce. Profesor Netuka. Ten má ještě větší tah na branku než já, věnuje naší profesi neuvěřitelně moc času – zatímco já mám spoustu dalších zájmů. Rozdíl je v současné době jen v mých dvaceti letech zkušeností navíc. Sice jsme o tom nikdy nemluvili, ale pravděpodobně si oba myslíme, že jsme jedničky. A v republice je ještě dalších dvě stě takových, kteří si to myslí také. Jsme egalitářská společnost, ve své podstatě musíme být všichni stejní. Ovšem záleží, o jaké problematice zrovna mluvíme. Třeba by mě nikdy nenapadlo říkat, že dělám nejlépe páteř, i když i tahle oblast spadá pod neurochirurgii, tam jsou jedničky někteří ze spinálních chirurgů.

Jak velký je rozdíl mezi neurochirurgy, jakými jste vy nebo pan profesor Netuka, a mezi neurochirurgy v ostatních nemocnicích?

Je prokázáno, že výsledek závisí na objemu. Čím víc toho člověk udělá, tím lepší má výsledky. A v těch rozhodujících oblastech toho my naoperujeme nejvíc – a jenom díky zkušenostem odvedeme spolehlivější práci. Což ale neznamená, že by to ostatní dělali špatně.. Obecně to tak dramatické není.

Máte životního učitele?

První učitel je táta. Logicky.

A v rámci přístupu ke „každodnu“?

Životního mentora? To bych mohl jmenovat zase jenom tátu.

A co vaše žena?

To je korektiv veliký!

Je spíš kritik, parťák, kamarád?

Všechno dohromady. Asi jsme oba dostatečně tolerantní, dostatečně zodpovědní, dostatečně loajální… Asi jsme se sešli.

Všichni vědí, že si profesi předáváte z otce na syna. Nikdy nenastal žádný „father complex“?

Nikdy jsme o tom s tátou nemluvili. Stejně jako já svému synovi nikdy neřekl: „Jdi dělat tohle.“ Samozřejmě je to v něčem snazší, protože nepřijdete po promoci do úplně neznámého prostředí, víte, kde se pohybujete. Na straně druhé je svízelnější se prosadit sám za sebe. Ať jsem ze začátku publikoval, co jsem chtěl, často si mysleli, že to napsal táta.

Váš syn je prý dost impulzivní…

To sice je, ale během studia s ním žádný problém nebyl. Školou prošel jako nůž máslem. Na rozdíl ode mě, kterého z jedné střední vyhodili.

Co jste provedl?

Ono se to spíš kumulovalo. Nemyslím si ale, že bych byl nějak zvlášť impulzivní. Ano, mám rád akci a reaguji rychle – ale jsem prostě chirurg, očekává se to ode mě. Ale impulzivní mé konaní v rámci medicíny být rozhodně nemůže. Impulzivní můžu být, když jedu na brouky.

Máte nějaká paradigmata výchovy?

Nemám stanovený žádný žebříček hodnot, který bych chtěl mermomocí předat. Ono je to spíš o tom „nasávání“. Táta byl celý život úzkostlivě poctivý, jeho láska k medicíně byla málem hmatatelná, pamatuji si, že z jeho pracovny zněl pořád psací stroj, takže ani mně nepřijde divné, když přijdu z nemocnice domů a sednu k počítači…

Kdy je člověk pro vaši práci starý? V Británii existují věková omezení, která tady v Česku nemáme…

To musí každý odhadnout sám. Můj táta to dokázal – ve dvaa- nebo třiasedmdesáti si uvědomil, že už neoperuje jako dřív, a než si toho všimlo okolí, sám se toho vzdal. Odešel zdánlivě na vrcholu sil a jen on věděl, že už na tom vrcholu sil není. Je to individuální, ale někde mezi sedmdesáti a pětasedmdesáti je čas odejít. Pak už začnou převažovat zkušenosti nad kreativitou a nad vlastní činností. Věkové omezení jako v Británii mají i v Německu, tam se odchází do penze v pětašedesáti, pak už se na kliniku nikdy nevrátíte, místo vás přichází někdo zvenčí, takové tam mají pravidlo. Jsou tam pak dva typy penzionovaných šéfů – ten, který má nějakého koníčka, něco, co ho baví, ještě přežívá, jenže Němci jsou tak precizní, takže je tam plno těch druhých, kteří měli celý život jenom neurochirurgii a najednou za sebou zavřou dveře. Pro ně je to velmi těžké. Někteří jsou na oprátku, někteří aspoň píšou nebo jezdí na sjezdy – ale to jde třeba ještě čtyři pět let, kdy žijete z těch zkušenosti, pak už je to spíš směšné…

Profesor Pafko třeba zvolil pomalý model odcházení…

Pokud máte dostatek sebekritiky a nadhledu nad sebe sama, pak to tak velká obtíž není. Ale může se to zvrtnout. Znám hned několik lékařů, kteří operují i po osmdesátce a tváří se, že jsou vynikající. Na druhé straně i když já už nebudu svůj obor dělat nejlíp manuálně, se svými zkušenostmi dokážu hodně vymyslet. Chirurgie není jen o operování. Operování je konec procesu. To hlavní je rozhodování před tím. A tam tolik na věku nezáleží.

Když si o vás člověk čte a dívá se na fotky, má z vás neuvěřitelný pocit chlapectví, působíte jako veselý mladý kluk…

Jsem optimista habituální, to ano. Pravděpodobně jsem se s tím narodil. Ale jsem přesvědčený, že je rozhodující, aby se člověk bavil. Když děláte, co máte rád, děláte to dobře, neunaví vás to, pořád se můžete někam posouvat. Říká se, že když je práce koníček, je to největší štěstí v životě. A to pro mě je. A pokud provozujete koníčka, pak nepracujete. Takže jsem nepracoval ani jeden jediný den svého života.

Jako jeden z mála přiznáváte, že děláte chyby…

Nelze nedělat chyby. Když jsme byli na večeři s mým stejně starým kamarádem Václavem Hudečkem, a já se ho zeptal, jak často trénuje, tak se na mě podíval jako na idiota. A že prý denně čtyři hodiny. Začal, když já jako dítě běhal po špitále a raboval jsem zahrádky. Když já šel na střední, on už byl virtuos známý po celé republice. Když já se v pětadvaceti poprvé dostal k říznutí, on už byl známý ve světě. Je to jako v tenise – když se ho naučíte už jako dítě, hrajete úplně jinak, než když začnete až jako dospělý. Rozdíl je patrný na první pohled. „A ty, Václave, uděláš chybu?“ zeptal jsem se ho zase po chvíli. A on se na mě zase podíval jako na úplného idiota a odpověděl: „Samozřejmě.“ Od nás se ale očekává, že budeme ti virtuosové na úrovni Hudečka a ještě že neuděláme chybu.

Jenže když udělá chybu Hudeček, pozná ji jen někdo s dobře vycvičeným sluchem, se znalostí hudby. I Novak Djokovič nebo Rafael Nadal někdy střelí míček do sítě. Vy když uděláte chybu, může to mít dopad na zdraví pacienta.

Samozřejmě.

Pokud se tak stane, přiznáte to nejen sobě, ale i pacientovi?

Je to o poctivosti. Lékař by to měl umět říct. Chyba je dovolená, nebudu svým mladým nadávat, když nějakou udělají, ale chyba se nesmí opakovat. Opakovat tu samou chybu, to už je blbost, zločin. Chyba ale nemusí být jen technická. Lidé pořád vidí jako hlavní samotnou operaci. Ale ono to skutečně není tak, že bych jen vyrazil na sál a tam řezal. Trávím mnohem víc času tím, že si to celé musím rozmýšlet, ten čas před operací, ten je rozhodující, ten je tvůrčí. To je to, co je pro pacienta fundamentální. A chybu můžete samozřejmě udělat i při rozhodování. Když třeba můžete vybrat mezi radiochirurgií, operací, endovaskulárním ošetřením… Zatímco si dopředu myslíte, že nabízíte to nejlepší, že jste se rozhodl špatně, víte až po tom. Vlastní chirurgická chyba je omluvitelná. Nelze ji nikdy neudělat. Jde o to poučit se a neopakovat ji.

Nestane se tedy, že chybu pacientovi zatajíte, nebo ji upozadíte, aby vás pak „nerozcupoval“?

Ne, takhle my ještě neuvažujeme. Ovšem jestli je, nebo není něco chyba, je jen otázka definice. Samozřejmě je chyba, když utrhnu velkou cévu v mozku, a tím způsobím mrtvici. Ale třeba okohybný nerv má dost jemňoučkou strukturu, kolem které my dost často jdeme, a vydrží jen určitou hranici manipulace. Jakmile je jí víc, nerv ochrne a pacient má dvojité vidění, což není nic příjemného, efektivně je to ztráta jednoho oka. Kousek vedle je maličká tepénka, která živí hluboké struktury v mozku – malinko ji podráždíte, ona se stáhne a zas tu máte mrtvici, která může mít drastické následky. Budeme tomu říkat chyba? Spíš je to o zkušenosti.

Vy operace natáčíte…

Většinu.

Kdyby měl někdo po operaci potíže a začal je případně právně řešit, byl by záznam použitelný jako důkaz?

Teoreticky ano, ale nedovedu si představit, kdo přesně by byl tím, který by konkrétní moment označil za chybu. Pokud by to samozřejmě nebylo něco tak zjevného jako utržená céva.

Kdy naposledy jste zalhal?

Pacientovi?

Klidně vlastní kočce…

Kočky nesnáším, ale psovi občas zalžu, že půjdeme na procházku – a nejdeme… Chlapi lžou normálně, o tom už bylo napsáno hodně knih. Přesto si neuvědomuji, že bych vědomě zalhal.

Takže pravda je pro vás nesmírně důležitá? Je na vrcholu vašeho hodnotového žebříčku?

Je důležitá, ale pamatuji si, že jsem měl kdysi sestavený žebříček hodnot, kde všechno začínalo na písmeno i. Inteligence, invence… Pak jistě poctivost, kreativita, pracovitost. Hlavní ale je se bavit. Opravdu.

Jaká víra je vám nejbližší?

Víru jsem nikdy nepotřeboval.

Ani víru v sebe?

Tu ano, ale to je trochu jiné. Každá víra, ať je jakékoli barvy – černá, zelená, hnědá, modrá… – je založená na dogmatu. A dogmata na mě působí jako červený hadr, ať už je to dogma velké typu marxismu-leninismu, či malé v podobě jakékoli randomizované studie. Hned bystřím a jsem podezřívavý. Pokud bych v něco věřil, byl by to ten lidský mozek. To je neuvěřitelné zařízení o sto miliardách neuronů, sto trilionech synapsí…

Dá se mozek poznat?

Nedá. Protože na jeho poznávání používáte zase jenom mozek.

A kdo zná mozek víc – psychiatři, nebo neurochirurgové?

Psychiatři si myslí, že oni. My si myslíme, že my.

Pan profesor Raboch je zastáncem operací mozku u psychiatricky nemocných…

To je výzkum, který začal portugalský neurochirurg a držitel Nobelovy ceny za fyziologii nebo lékařství António Egas Moniz, tuším, v roce 1935. Byl to on, kdo provedl první lobotomickou operaci, kterou označili jako prefrontální leukotomii. Bizarní na téhle historce je, že Nobelovu cenu dostal v roce 1949, tedy ve stejný rok, kdy se objevilo lithium. A ta operace měla skutečně smysl, jen než se objevila psychofarmaka. Přežívala pak už snad jen v Rusku, o tom moc nevíme, a v Americe, kde byl Norman Freeman, psychiatr, cvok, který jezdil po celých Státech autobusem, přijel na pouť, rodiče mu tam přivedli zlobivé dítě, on vzal jakoby sekáček na led, kladívečkem mu ho vrazil do mozku… A rodičům vrátil dítě, které sice už nezlobilo, ale bylo úplně jiné. Vrcholem jeho snah byla sestra Johna Fitzgeralda Kennedyho, která skončila pro příštích šedesát čtyři let v blázinci a už nikdy se nedostala ven. Celá tahle kapitola skončila, když Miloš Forman natočil Přelet nad kukaččím hnízdem. Pak už Američané neudělali jedinou lobotomii. A teď se to vrátilo určitým obloukem. Když jsem se stal předsedou České neurochirurgické společnosti, jako jedno z prvních jsem prosadil zákaz destrukčních psychochirurgických výkonů. Ale zásluhou psychiatrů se pak zase objevily modulační metody – najdete v mozku cíl, zavedete elektrodu a nějakými proudy modulujete funkci. Docela dobré výsledky byly u depresí, ale pacienti to příliš nechtěli. Teď se zdá, že to funguje poměrně dobře u těch obsedantně kompulzivních poruch – a svým způsobem by se daly modulovat jakékoli funkce mozku, když najdete ten správný cíl. Máte jasně definované centrum v mozku, které řídí hladinu cukru v krvi, zavedu elektrodu – ale co pak budou dělat diabetologové? Zatím se tohle nikde na světě běžně nepoužívá, probíhá jen velký a poměrně zajímavý výzkum. A protože to mohu kdykoli ukončit, vyndat a vypnout, myslím, že je to přijatelná cesta. Ale stejně jako se rozvíjí medicína v tomto směru, rozvíjí se i farmakologie. Takže jako u Monize lithium v podstatě shodilo celý jeho výkon, bude k tomu ve vlnách docházet podobně pořád. Epileptochirurgie je chvíli na vrcholu a hodně operujeme, pak se objeví nové antiepileptikum a operací je méně.

„Pokud provozujete koníčka, pak nepracujete. Takže jsem nepracoval ani jeden jediný den svého života.“

„Pokud bych v něco věřil, byl by to lidský mozek.“

Budeme mít za deset let všichni pod kůží čip?

To jsou ale dost hrozné vize, které mnoho lidí nedokáže domyslet, protože když se řekne čip, vybaví se jim, že tam budou mít pas, letenku, kreditní kartu… Ale kdyby se objevil „interface“ mezi mozkem a strojem – ostatně už teď kouknete na „strejdu googla“ a máte tam všechno, na co jen pomysílte – mohl by za mnou přijít továrník, že potřebuje deset chemiků inženýrů, já bych si někde nachytal deset pasáčků krav a druhý den mu je s čipy vrátil jako chemiky inženýry.

Je tohle reálné?

Zatím ne. Je to výzkum a výzkumy zcela logicky milují armády. Pokud budete v myšlenkách dál, přiblížíte se ke konci civilizace. Jistě nastanou ohromné etické problémy, ale nebudou je řešit doktoři. Je to podobné jako s eutanazií. Řešení je na společnosti, právnících… Nějaký homo technologicus je jistě naším následovníkem. Ale představa je to příšerná.

Dokážete předpovědět, co se bude dít? Budou doktoři proti? Bude se společnost bouřit?

Nikdy žádný byrokratický krok nezastavil výzkum. Když to zakážeme v Americe, budou to bez skrupulí dělat Číňané, takže se k tomu Američané zase vrátí… Otázka je, zda a kdy to bude. Tiše doufám, že mozek má limity, za které se jít nedá.

Jaký je vliv chytrých telefonů a moderních technologií na mozek? Jak se na nás podepisuje třeba sedm hodin denně strávených na sociálních sítích?

Mozek je tak složitý, že nemáte šanci ho ovlivnit zvenčí. Sedm hodin na sociálních sítích už zní jako regulérní závislost, která by potřebovala léčit. Ale to jsme zas u psychiatrie.

Myslíte tedy, že na zdraví člověka nemají ani třeba 5G sítě žádný vliv?

Nemají. Nic se neprokázalo. Jako kdybyste přemýšleli, jestli by mravenec rozpohyboval parní válec. Lidé ale věří lecčemu. Někteří i tomu, že blesky na obloze dělají draci. Je to v nedostatku informovanosti. A vysvětlovat můžete cokoli třeba tisíckrát. Lidé si budou pamatovat zprávu z televizních novin, že zemřelo pět lidí v důsledku nádoru na mozku, protože dlouhodobě žili na sídlišti, kudy vedlo vysoké napětí… Už se k nim nedostane pokračování – že se žádný přímý vliv vysokého napětí na jejich onemocnění neprokázal.

Máte ze své profese nějakou metafyzickou zkušenost?

Intuice je de facto koncentrovaná zkušenost, mozek okamžitě přijde s řešením.

Patří tedy intuice k intelektu?

Podle mě ano. A opravdu je založená na zkušenosti, protože mozek nezapomene vůbec nic, jen to neumí použít. Mimochodem děti nemají intuici, to jen dospělí. A když zpětně intuici vyhodnotíte, najdete na jejím začátku nějaké racionálno. Není to nic metafyzického, mytického, jen schopnost mozku něco vyhodnotit ve zlomku sekundy.

Jak vnímáte přiklánění se k žití v přítomném okamžiku, k přesvědčení, že přemýšlení nad minulostí a budoucností je irelevantní, které je ovlivněné třeba knihou Eckharta Tolleho Moc přítomného okamžiku – a to z pozice lékaře, za kterým přicházejí pacienti a třeba se ptají, kolik času jim ještě zbývá?

To se neptají. Pacient se zeptá na všechno, všechno si nechá vysvětlit, řeknu mu, že ho čeká ozařování, cytostatika, takže i člověku s nízkým vzděláním musí být jasné, že zacházíme s maligním nádorem. Ale tu finální otázku „Jak dlouho“, na to se skoro nikdo nezeptá. Jako by byla v člověku nějaká brzda. A jako by si tak uchoval určitou naději, kterou mu nikdo nemá právo vzít. Ani já. A pak – já bych na takovou otázku ani neodpověděl. V Americe vám řeknou tři měsíce, ale žijete třeba ještě rok. Nebo naopak zemřete za týden. Přesně se to nikdy odhadnout nedá.

Znáte někoho, kdo se vyléčil alternativním způsobem?

Neznám. A když mi pacient řekne, že jde za léčitelem, odpovím mu: „Spánembohem! Běžte… To je vaše věc. Zkoušejte cokoli. Ale přijďte za tři měsíce na kontrolu, prosím vás.“ Všechno, co není vědecky podložené, a studie o účinnosti neexistují u žádného alternativního způsobu léčby, jde paralelně mimo mě, já se o to vůbec nezajímám.

Vychází vám na základě zkušeností a pozorování pacientů nějaký faktor jako extrémně rizikový? Třeba stres po rozvodu, z práce…

Jistě ne žádný z psychických aspektů. Velmi nepříjemný rizikový faktor u všeho je vysoký krevní tlak. U cévních chorob nepochybně, i operace u hypertonika je obtížnější. Rizikový faktor je samozřejmě také cukrovka. Nemyslím si, že stres je negativní. Stres je naopak pozitivní! Kdyby nebylo stresu, tlaku na homo sapiens, tak jsme pořád v Africe. Když se stane negativním, pak se podle mě člověk dostal do pozice, na kterou nestačí. Nejhorší je být povýšený nad svoje schopnosti. Z toho vznikají syndromy vyhoření.

Co kouření jako případné riziko?

Na rupturu aneurysmatu to vliv má. Nebo spíš následky – plicní onemocnění, chronická obstrukční plicní nemoc (CHOPN). Kladný faktor to rozhodně není. Akorát se říká, že – a abych to teď nespletl – kouření brání alzheimerovské demenci a marihuana sklerotické demenci. Člověk je zodpovědný sám za sebe, je svobodný a měl by si tedy dělat, co uzná za vhodné. Třeba i kouřit.