Julia Quinn

WHEN HE WAS WICKE

Copyright © 2004 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved

Translation © 2007, 2021 by Zdeňka Zvěřinová

ISBN 978-80-249-4658-0

Pro B. B.,

která mi při psaní dělala společnost.

To nejlepší se přihodí těm, kteří si počkají.

A také pro Paula,

přestože chtěl tuto knihu nazvat

LÁSKA BĚHEM MALÁRIE

Poděkování

Autorka by ráda poděkovala lékařům

Paulu Pottingerovi a Philipu Yarnellovi

za jejich zkušenosti z oboru nakažlivých chorob

a neurologie.

Část jedna

Březen 1820

Londýn, Anglie

1. kapitola

… nenazval bych to zrovna rozjařenou atmosférou, ale ani to nebyla bůhvíjaká nuda. Byly tam koneckonců ženy, a kde jsou ženy, bývám obvykle veselý.

– od Michaela Stirlinga jeho bratranci Johnovi, hraběti z Kilmartinu, posláno od dvaapadesátého gardového pluku během napoleonských válek

V životě každého se vyskytne nějaký přelom – okamžik tak úžasný, pronikavý a zřejmý, že má člověk pocit, jako by ho někdo udeřil do hrudi a vyrazil mu dech, a ví, zcela jistě a bez sebemenších pochybností, že jeho život už nikdy nebude stejný.

Pro Michaela Stirlinga ta chvíle nastala, když poprvé spatřil Francesku Bridgertonovou.

Celý život se honil za ženskými, lišácky se usmíval, zatímco ony pronásledovaly jeho, nechal se ulovit a potom obrátil karty ve své vítězství. Přestože je hladil, líbal a miloval se s nimi, nedovolil, aby se zmocnily jeho srdce. Pak ovšem stačil jediný pohled na Francesku Bridgertonovou a zamiloval se tak překotně a hluboce, až byl div, že se mu podařilo zůstat stát pevně nohama na zemi.

K Michaelově smůle měla však Francesca zůstat Bridgertonovou pouhých šestatřicet hodin – bohužel se setkali právě u večeře uspořádané na oslavu její blížící se svatby s jeho bratrancem.

Život je jedna velká ironie, letělo Michaelovi hlavou, když byl v té nejzdvořilejší náladě.

V té méně zdvořilé používal zcela jiný výraz.

A poté, co se zamiloval do manželky svého bratrance, nebývalo jeho rozpoložení často zdvořilé.

Přesto to dobře skrýval. Nebyl mrzutý na první pohled. Mohla si toho všimnout pouze některá protivně vnímavá duše a – bůh uchovej – otázat se, jak se mu daří. Ačkoli byl Michael Stirling – ne bezdůvodně – hrdý na svou schopnost tajit a klamat (svedl koneckonců víc žen, než by se kdokoli odvážil spočítat, aniž byl aspoň jednou vyzván na souboj), pravdou bylo, že se do té doby ještě nezamiloval. A pokud existuje období, kdy muž ztrácí pod přímými otázkami schopnost zachovat vnější zdání klidu, je to právě toto.

Takže se smál, tvářil se nadmíru vesele a dál sváděl ženy ve snaze nevšímat si, že má sklon zavírat oči, když s nimi leží v posteli, a že zcela přestal chodit do kostela, protože mu připadalo zbytečné modlit se za svou duši. Krom toho farní kostel poblíž Kilmartinu pocházel z roku čtrnáct set třicet dva a drolící se kameny by rozhodně neodolaly přímému zásahu blesku.

A pokud chtěl Bůh kdy potrestat hříšníka, nemohl si vybrat lépe.

Michael Stirling, hříšník.

V duchu to viděl černé na bílém. Dokonce by si to nechal vytisknout na navštívenky – vyhovovalo by to jeho smyslu pro černý humor –, kdyby nebyl přesvědčený, že z toho jeho matku na místě trefí šlak.

Byl sice hejsek, ale nemusel kvůli tomu mučit ženu, která ho porodila.

Zdálo se legrační, že své bývalé přítelkyně nepovažoval za hříšnice. Nikdy. Samozřejmě byly svolné; člověk nemůže dost dobře svádět neochotnou ženu, tedy přinejmenším ne tehdy, pokud se drží pravého smyslu toho slova a neplete si ho se znásilněním. Musely to chtít, a pokud nechtěly – Michael vycítil každý, byť jen slabý náznak neklidu –, otočil se na podpatku a odkráčel. Vášeň se nikdy natolik nevymkla jeho kontrole, že by nedokázal rychle a rázně vyklidit pole.

Krom toho nesváděl panny a nespal s vdanými ženami. Tak dobře, člověk by měl sám sobě říkat pravdu, přestože žije ve lži – spal tedy s vdanými ženami, byla jich spousta, ale pouze s těmi, které měly za manžely ničemy a porodily už dva mužské potomky… nebo tři, pokud některý z chlapců vypadal trochu neduživý.

Muž přece musí ctít jistá pravidla.

Jenže tohle… překračovalo veškeré meze. Bylo to zcela nepřijatelné. Byl to jediný přestupek (a že se dopustil mnoha), který mu skutečně očernil duši nebo – a to za předpokladu, že si zachová sílu a nepodlehne vlastním tužbám – hluboce pošpinil jeho osobnost. Protože tohle…, tohle –

Prahl po bratrancově manželce. Po Johnově manželce.

Manželce Johna.

Johna, jenž mu byl bližší, než kdyby byl jeho vlastní bratr. Johna, jehož rodina ho přijala pod svá křídla, když mu zemřel otec. Johna, jehož otec ho vychoval a naučil ho stát se mužem. Johna, s nímž –

Krucinál. Opravdu to měl zapotřebí? Mohl strávit celý týden vypočítáváním důvodů, proč půjde rovnou do pekla za to, že se zamiloval do Johnovy manželky. A žádný z nich tu prostou skutečnost nezměnil.

Nemůže ji mít.

Nikdy nemůže mít Francesku Bridgertonovou Stirlingovou.

Ale, odfrkl si, když se zabořil do pohovky, pohodlně si opřel kotník jedné nohy o koleno druhé a pozoroval je, jak se na druhé straně salonu baví, usmívají a vrhají po sobě nechutně zamilované pohledy, můžu si dát další drink.

„Asi to tak udělám,“ zabručel a vypil ho na jeden lok.

„Co, Michaeli?“ zeptal se John, jehož sluch byl, sper ho ďas, vynikající jako vždy.

Michael nasadil předstíraný úsměv a zvedl sklenku do výše. „Měl jsem žízeň,“ odpověděl v dokonalé póze bonvivána.

Byli v Londýně, v domě Kilmartinových. Ne v Kilmartinu ve Skotsku, kde chlapci vyrůstali, (což nebyl dům ani zámek, ale zkrátka Kilmartin), či v dalším sídle Kilmartinových v Edinburghu. Michael často přemítal, že se mezi jeho předky neobjevila jediná nápaditá duše, poněvadž měli také Kilmartinovu chatu (pokud mohl člověk nazvat dvaadvacet pokojů chatou), Kilmartinovo opatství a samozřejmě Kilmartinovo venkovské sídlo. Michael neměl tušení, proč nikoho nenapadlo použít pro některou nemovitost jejich příjmení. Vždyť název „dům Stirlingových“ měl podle něj dokonale úctyhodný zvuk. Domníval se, že ctižádost – a nenápaditost – předků Stirlingových byla natolik zaslepená nově získaným hraběcím titulem, že ani nepřemýšleli o tom, že by část svého majetku nazvali jiným jménem.

Odfrkl si do sklenky whisky. Divže nepije Kilmartinův čaj nebo nesedí na židli ve stylu Kilmartinových. Ve skutečnosti by to tak pravděpodobně bylo, kdyby jeho babička našla způsob, jak toho dosáhnout, aniž se rodina musí snížit k obchodování. Ta stará kaprálka byla tak pyšná, že by člověk řekl, že se už narodila Stirlingová a nepřejala to jméno pouze tím, že se do rodiny přivdala. Pokud šlo o ni, hraběnka z Kilmartinu (ona sama) byla nejdůležitější osobou v zemi a častokrát se znechuceně ušklíbla, když ji vedli k večeři až po nějaké zbohatlické markýze či vévodkyni.

Královna, prolétlo Michaelovi hlavou. Jeho babička by nejspíš poklekla před královnou, ale před žádnou jinou ženou by se tak nesnížila.

S Franceskou Bridgertonovou by souhlasila. Sice by ohrnula nos, až by se dozvěděla, že Francescin otec byl pouhý vikomt, ale Bridgertonovi byli stará a nesmírně oblíbená rodina – a tudíž i vlivná. Navíc se Francesca nosila vzpřímeně, chovala se hrdě a měla ironický smysl pro humor. Kdyby byla o padesát let starší a ne tak přitažlivá, byla by babičce Stirlingové vhodnou společnicí.

A teď se Francesca stala hraběnkou z Kilmartinu, neboť se provdala za Michaelova bratrance Johna, který byl o rok mladší než on, ale v domácnosti Stirlingových se s ním vždy jednalo s úctou přináležející staršímu potomkovi – to on byl koneckonců dědic. Jejich otcové byli dvojčata, ale ten Johnův přišel na svět sedm minut před Michaelovým.

Bylo to těch nejosudovějších sedm minut v Michaelově životě, a to během nich dokonce ještě ani nebyl na světě.

„Co podnikneme na naše druhé výročí?“ zeptala se Francesca, když prošla sálem a posadila se za klavír.

„Co chceš,“ odpověděl John.

Francesca se obrátila k Michaelovi a upřela na něj jasně modré oči, které neztratily lesk ani v kalném světle svíček. Možná to bylo proto, že věděl, jak jsou modré. V té době měl pocit, že se mu zdají i sny v modré barvě. Nazval by ten odstín Francescina modř.

„Michaeli?“ promluvila tónem, který naznačoval, že se opakuje.

„Promiň,“ omluvil se a nasadil pokřivený úsměv, který používal často. Když se tak tvářil, nikdo ho nebral vážně, což bylo samozřejmě hlavním smyslem. „Neposlouchal jsem tě.“

„Nemáš nějaký nápad?“

„K čemu?“

„K našemu výročí.“

Kdyby měla šíp, nemohla by mu ho zarazit do srdce bolestivěji. Ale jen pokrčil rameny, protože lhostejnost uměl předstírat skvěle. „Není to moje výročí,“ připomněl.

„Já vím,“ přikývla. Ačkoli se na ni nepodíval, z jejího tónu by usuzoval, že protočila panenky.

Avšak neudělala to. Tím si byl jistý. Za uplynulé dva roky poznal Francesku mučivě dobře a věděl, že nestáčela oči ke stropu. Když se chovala sarkasticky, ironicky nebo jízlivě, projevilo se to pouze v jejím hlase a nezvyklém sevření úst. Nemusela zvedat oči vzhůru. Jen se na tebe dívala vzdáleným pohledem, s mírně zvlněnými rty a –

Michael křečovitě polkl a pak to zakryl tím, že usrkl ze sklenky. Nevypovídalo o něm zrovna lichotivě, že strávil tolik času přemítáním nad křivkou rtů manželky svého bratrance.

„Ujišťuju tě,“ pokračovala Francesca, zatímco nepřítomně přejížděla prsty po klávesách klavíru, aniž některou zmáčkla, „že si velmi dobře uvědomuju, za koho jsem se vdala.“

„O tom nepochybuju,“ zabručel.

„Co prosím?“

„Pokračuj,“ vybídl ji.

Podrážděně našpulila rty. Vídal ten výraz poměrně často, obvykle když jednala se svými bratry. „Požádala jsem tě o radu,“ prohlásila, „protože jsi tak často veselý.“

„Já že jsem často veselý?“ opakoval s vědomím, že takhle ho okolní svět vidí – koneckonců mu přezdívali Veselý hejsek –, jenže z jejích úst to slovo nenáviděl. Připadal si povrchní, jako by neměl duši.

A pak se ten pocit ještě zhoršil, protože to pravděpodobně byla pravda.

„Máš snad jiný názor?“ zeptala se.

„Samozřejmě že ne,“ utrousil. „Jen prostě nejsem zvyklý, aby se mě někdo ptal na radu ohledně výročí sňatku, zvlášť když je zřejmé, že pro manželství nemám vlohy.“

„To není vůbec jisté,“ namítla.

„Právě teď jsi v kurzu,“ uchechtl se John a usadil se na židli s ranním vydáním Timesů.

„Ještě ses nesnažil oženit,“ upozornila ho Francesca.

„Jak můžeš vědět, jestli pro to máš vlohy?“

Michaelovi se podařilo uculit. „Myslím, že všem, kteří mě znají, je to úplně jasné. Navíc, jaké přednosti bych mohl nabídnout? Nemám titul ani majetek –“

„Máš majetek,“ odporoval mu John zpoza novin, zatímco předstíral, že si stále čte.

„Jen něco málo,“ připustil Michael, „a milerád to přenechám vašim dětem, protože jsem to stejně dostal od Johna.“

Francesca pohlédla na manžela a Michael věděl přesně, na co myslí – že mu John dal majetek, protože chtěl, aby měl Michael pocit, že má něco, co dává jeho životu vážnost a smysl. Od chvíle, kdy se před několika lety Michael vrátil z armády, neměl co na práci. A přestože to John nikdy neřekl, zřejmě se cítil provinile, že nebojoval v Evropě za Anglii, ale zůstal v pozadí, zatímco Michael čelil nebezpečí.

Jenže John byl dědicem hraběcího titulu. Jeho povinností bylo oženit se, mít děti a znásobit majetek. Nikdo od něj nemohl očekávat, že by šel do války.

Michael často přemítal, jestli hrabství – půvabné a pohodlné sídlo s dvaceti akry půdy – není Johnovým způsobem pokání. A měl značné podezření, že Francesca přemýšlí o tomtéž.

Ale nikdy se na to nezeptala. Francesca mimořádně rozuměla mužům – pravděpodobně proto, že vyrůstala mezi tolika bratry, a tak věděla přesně, na co se jich nemá ptát.

Což Michaelovi odjakživa dělalo trochu těžkou hlavu. Domníval se, že svoje city dobře skrývá, ale co když to Francesca ví? Samozřejmě o tom nemluvila, ani se o tom nezmínila. Domníval se, že v tom si jsou podobní: kdyby tušila, že ji Michael miluje, nikdy by svoje chování nezměnila.

„Myslím, že byste měli jet do Kilmartinu,“ nadhodil Michael ostře.

„Do Skotska?“ zeptala se Francesca a jemně zmáčkla klávesu B. „V tomhle ročním období?“

Michael vstal. Zmocnila se ho náhlá touha odejít. Rozhodně by to neměl dál rozebírat. „Proč ne?“ zeptal se nenuceně. „Miluješ to tam. John taky. A v dobře odpruženém kočáru to není tak náročná cesta.“

„Přijedeš za námi?“ zeptal se John.

„Asi ne,“ zavrtěl Michael hlavou. Jako by snad stál o to být svědkem oslav jejich výročí. Pouze by mu to připomínalo, co sám nikdy mít nebude. Připomínalo by mu to jeho vinu, která stále sílila. To nepotřeboval, žil s ní každý den.

Nezatoužíš po manželce svého bratrance.

To Mojžíš zapomněl začlenit mezi ostatní přikázání.

„Mám tu plno práce,“ dodal.

„Vážně?“ zeptala se Francesca a oči jí ožily zájmem.

„Jaké?“

„Však víš,“ utrousil suše. „Všechno, co potřebuju udělat, abych mohl dál vést nevázaný a bezcílný život.“

Francesca vstala.

Ach bože, vstala a vykročila k němu. To bylo nejhorší – když se ho skutečně dotkla.

Položila mu ruku na paži. Michael měl co dělat, aby sebou netrhl.

„Nemluv tak,“ pokárala ho.

Michael pohlédl za její rameno na Johna, který nadzvedl noviny o něco výš ve snaze předstírat, že neposlouchá.

„Vzala sis nade mnou patronát?“ ušklíbl se nevlídně. Odtáhla se. „Máme o tebe starost.“

My. My. Ne já, ne John. My. Jemná připomínka, že jsou pár. John a Francesca. Pan a paní Kilmartinovi. Samozřejmě že to tak nemyslela, ale stejně to tak pochopil.

„A já mám starost o vás,“ pronesl Michael s očekáváním, že místnost zamoří hejna žravých kobylek.

„Já vím,“ připustila, netečná k jeho úzkosti. „Nemohla bych si přát lepšího bratrance. Ale chci, abys byl šťastný.“

Michael vrhl po Johnovi pohled, který jasně říkal:

Zachraň mě.

John přestal předstírat čtení a odložil noviny. „Francesko, drahoušku, Michael je dospělý muž. Až bude chtít, dosáhne štěstí. Až bude chtít.“

Francesca dotčeně našpulila rty. Nelíbilo se jí, že jí odporují, a rozhodně si nerada přiznávala, že nedokáže uzpůsobit svět – a jeho obyvatele – k obrazu svému.

„Měla bych tě seznámit se svou sestrou,“ prohodila. Proboha. „Už jsem se s ní setkal,“ vyhrkl Michael.

„Vlastně se všemi. Dokonce i s tou, co má ještě kšíry.“

„Nemá kšíry –“ Odmlčela se a zatnula zuby. „Připouštím, že Hyacinth není vhodná partie, ale Eloise –“

„Nevezmu si Eloise,“ utrousil Michael ostře.

„Netvrdím, že si ji máš brát,“ ohradila se Francesca.

„Jen si s ní párkrát zatančit.“

„To už jsem udělal,“ připomněl jí. „A tím to taky končí.“

„Ale –“

„Francesko,“ vložil se do řeči John. Jeho hlas zněl mírně, ovšem hlavní smysl byl zřejmý. Přestaň.

Michael by ho nejradši políbil. John se samozřejmě domníval, že pouze zachraňuje bratrance před ženským sekýrováním. V žádném případě netušil pravdu – že se Michael snaží porovnat rozsah viny, kterou by měl člověk cítit, pokud miluje manželku svého bratrance či sestru své manželky.

Proboha, oženit se s Eloise Bridgertonovou. Snaží se ho Francesca zabít?

„Měli bychom se jít všichni projít,“ navrhla Francesca náhle.

Michael vyhlédl z okna. Poslední pozůstatky denního světla se už z oblohy vytratily. „Není trochu pozdě?“

„V doprovodu dvou silných mužů ne,“ zavrtěla hlavou,

„a krom toho se v ulicích Mayfair svítí. Budeme naprosto v bezpečí.“ Obrátila se k manželovi. „Co říkáš, drahoušku?“

„Mám dnes večer schůzku,“ mrkl John na hodinky, „ale můžeš jít s Michaelem.“

Další důkaz, že nemá o Michaelových citech ani potuchy.

„Vždycky si to spolu užijete,“ dodal.

Francesca se obrátila k Michaelovi a usmála se, čímž se zavrtala o další píď hlouběji do jeho srdce. „Půjdeš?“ zeptala se. „Přestalo pršet a zoufale toužím po troše čerstvého vzduchu. Musím přiznat, že se celý den cítím poněkud stísněně.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Michael, protože všichni věděli, že on žádnou schůzku nemá.

Kromě toho jí nedokázal odolat. Ačkoli věděl, že by se měl držet zpátky a nezůstávat s ní o samotě, jeho touha byla silnější. Opravdu měl potřebu dobrovolně se vystavit takovým mukám? Na konci dne ležel sám v posteli, sžírán téměř stejně silnou vinou jako chtíčem.

Jenže když se na něj usmála, nemohl zkrátka odmítnout. Nebyl dostatečně silný, aby si odepřel hodinu v její přítomnosti.

Protože její přítomnost byla vše, co mohl kdy mít. Nebude žádný polibek, významný pohled či dotyk. Žádná zašeptaná slůvka lásky ani vášnivé vzdechy.

Mohl mít pouze její úsměv a společnost, a tak, přestože se považoval za tristního pitomce, se je rozhodl získat.

„Dopřej mi chvilku.“ Zastavila se ve dveřích. „Vezmu si kabát.“

„Pospěš si,“ pobídl ji John. „Už je po sedmé.“

„Pod Michaelovou ochranou budu v naprostém bezpečí,“ bezstarostně se usmála, „ale neboj, budu rychle.“ A potom se na manžela rozpustile zakřenila. „Vždycky jsem rychle.“

Michael odvrátil oči, zatímco se John začervenal. Panebože, opravdu nechtěl znát smysl odpovědi Budu rychle. Mohlo to znamenat ledasco, zvláště v oblasti sexu. A následující hodinu pravděpodobně stráví tím, že ty možnosti bude v duchu vypočítávat a představovat si, že se dějí jemu.

Uvolnil si vázanku. Možná by se měl z té procházky s Franceskou vykroutit, vrátit se domů a dát si studenou koupel. Nebo ještě líp, najít si nějakou ochotnou ženu s dlouhými kaštanovými vlasy. A při troše štěstí i s modrýma očima.

„Omlouvám se,“ pronesl John, jakmile Francesca odešla.

Michael zalétl očima k jeho obličeji. John jistě nemluví o Francescině narážce.

„Kvůli tomu, jak se do tebe navážela,“ dodal John. „Jsi mladý. Nemusíš se ještě ženit.“

„Jsi mladší než já,“ namítl Michael.

„Ano, ale poznal jsem Francesku.“ John bezmocně pokrčil rameny, jako by to vše vysvětlovalo. A samozřejmě to tak i bylo.

„Nevadí mi její poznámky,“ zavrtěl Michael hlavou.

„Ovšemže vadí. Vidím ti to na očích.“

A to byl ten problém. John mu dokázal číst v očích. Nikdo na světě ho neznal líp. Pokud ho něco trápilo, John to pokaždé poznal. Byl zázrak, že nepochopil, proč je Michael skutečně tak zoufalý.

„Povím jí, aby tě nechala na pokoji,“ pokračoval John, „ačkoli víš, že si tě dobírá, protože tě má ráda.“

Michael se napjatě usmál. Za daných okolností víc nedokázal.

„Děkuju, že ji vezmeš na procházku,“ dodal John a vstal. „Celý den je trochu nevrlá, to kvůli tomu dešti. Tvrdí, že si připadá jako v kleci.“

„Kdy máš tu schůzku?“ zeptal se Michael.

„V devět,“ odvětil John a vyšel na chodbu. „S lordem Liverpoolem.“

„Parlamentní záležitosti?“

John přikývl. Bral své postavení v Horní sněmovně velmi vážně. Michael často přemítal, jestli by i on přistupoval k té povinnosti tak zodpovědně, kdyby se narodil jako lord.

Nejspíš ne. Ale na druhou stranu na tom ani nezáleželo. Díval se, jak si John promnul levý spánek. „Není ti nic?“ zeptal se. „Vypadáš trochu…“ Nedokončil větu, protože si nebyl jistý, jak John vypadá. Dobře ne. To věděl s jistotou.

A že Johna znal. Uvnitř i na povrchu. Pravděpodobně líp než Francesca.

„Hrozně mě bolí hlava,“ zamumlal John. „Už od rána.“

„Mám ti nechat přinést opiovou tinkturu?“

John zavrtěl hlavou. „Nenávidím ji. Připadám si po ní jako omámený a na schůzku s Liverpoolem potřebuju čistou hlavu.“

Michael přikývl. „Jsi bledý,“ poznamenal, i když nevěděl proč. Nehodlal tím přimět Johna, aby si to ohledně opiové tinktury rozmyslel.

„Vážně?“ John si přitiskl prsty pevněji na spánek a trhl sebou. „Jestli ti to nevadí, asi si na chvíli lehnu. Musím odejít až za hodinu.“

„Dobře,“ zamumlal Michael. „Mám někoho pověřit, aby tě vzbudil?“

John zavrtěl hlavou. „Požádám svého komorníka.“

V tu chvíli se na schodech objevila Francesca zahalená v dlouhém sametovém plášti v barvě půlnoční modři.

„Dobrý večer, pánové,“ prohlásila, očividně se vyhřívajíc na výsluní nepokrytého mužského obdivu. Ale jakmile došla dolů, zamračila se. „Děje se něco, drahoušku?“ obrátila se k Johnovi.

„Jen mě bolí hlava. Nic to není.“

„Měl by sis lehnout.“

Johnovi se podařilo usmát. „Právě jsem říkal Michaelovi, že to mám v úmyslu. Řeknu Simonsovi, aby mě vzbudil včas na tu schůzku.“

„S lordem Liverpoolem?“

„Ano. V devět.“

„Jde o schvalování zákonů?“

John přikývl. „Ano, a návrat ke zlaté standartě. Jestli si vzpomínáš, vyprávěl jsem ti o tom u snídaně.

„Hlavně na sebe dávej –“ Odmlčela se a s úsměvem potřásla hlavou. „Však víš, jak se cítím.“

John se usmál, potom se sklonil a něžně ji políbil na rty. „Vždycky vím, jak se cítíš, drahoušku.“

Michael předstíral, že se dívá opačným směrem.

„Pokaždé ne,“ namítla vlídným a současně škádlivým tónem.

„Pokaždé, když na tom záleží,“ upřesnil John.

„To je pravda,“ připustila. „Aspoň vidíš, že veškeré moje úsilí být záhadnou dámou je k ničemu.“

Znovu ji políbil. „Osobně mám radši, když jsi jako otevřená kniha.“

Michael si odkašlal. Nemělo to být tak těžké, neboť John s Franceskou se chovali úplně stejně jako obvykle. Podle slov většiny příslušníků smetánky byli jako dvě hrdličky, pozoruhodně sladění a zamilovaní.

„Začíná se připozdívat,“ poznamenala Francesca. „Jestli chci na čerstvý vzduch, měla bych jít.“

John přikývl a na chvíli zavřel oči.

„Opravdu ti nic není?“

„Je mi fajn. Jen ta hlava.“

Francesca přijala Michaelovo rámě. „Až se vrátíš ze schůzky, určitě si vezmi opiovou tinkturu,“ houkla přes rameno, když došli ke dveřím, „protože vím, že teď to neuděláš.“

John s unaveným výrazem přikývl a potom vykročil nahoru po schodech.

„Chudák John,“ povzdychla si Francesca, jakmile vyšla na svěží noční vzduch. Zhluboka se nadechla a potom zvolna vydechla. „Nesnáším bolesti hlavy. Vždycky si při nich připadám úplně na dně.“

„Podobné starosti neznám,“ přiznal Michael, zatímco ji vedl po schodech na chodník.

„Opravdu?“ Zadívala se na něj a zvlnila koutek úst tím důvěrně známým způsobem, který v něm vždy vyvolal bolest. „Jsi šťastlivec.“

Michael se skoro nahlas zasmál. Právě se procházel nocí s ženou, kterou miloval.

Byl šťastlivec.

2. kapitola

… a i kdyby to bylo tak zlé, pochybuju, že bys mi to řekl. Pokud jde o ženy, aspoň se ujisti, že jsou čisté a nemají žádnou nakažlivou chorobu. Jinak dělej, co musíš, abys to tam vydržel. A prosím, snaž se, aby Tě nezabili. I když to možná působí sentimentálně, nevím, co bych si bez Tebe počal.

– od hraběte z Kilmartinu bratranci Michaelu Stirlingovi posláno k dvaapadesátému gardovému pluku během napoleonských válek

Michael Stirling byl přes všechny své chyby – a Francesca připouštěla, že jich má spoustu – báječný muž. Nezřízeně flirtoval (viděla ho v akci, a dokonce i ona musela připustit, že pokud se rozhodl být okouzlující, i jinak inteligentní ženy ztratily veškerý zdravý rozum) a rozhodně nebral život tak vážně, jak by si ona nebo

John přáli, ale i přesto ho nemohla nemít ráda.

Byl nejbližší osobou, jakou kdy John měl – dokud se samozřejmě neoženil s ní –, a za poslední dva roky se stal i jejím důvěrným přítelem.

Bylo to legrační. Koho by napadlo, že do svých nejdůvěrnějších přátel započítá i nějakého muže? V blízkosti mužů se cítila nesvá – čtyři bratři by dokázali zbavit křehkosti i to nejženštější stvoření. A ona nebyla jako její sestry. Daphne s Eloise – a zřejmě i Hyacinth, přestože byla stále příliš mladá, aby to Francesca věděla s jistotou – byly velmi otevřené a veselé. Vynikaly v lovu a střelbě – činnostech, které jim získaly pověst „veselých kamarádek“. Muži se v jejich přítomnosti vždy cítili pohodlně a, jak Francesca vypozorovala, bylo to vzájemné.

Ona však byla jiná. Vždy jí připadalo, že se trochu liší od ostatních členů rodiny. Vroucně je milovala a položila by za kohokoli z nich život, ale ačkoli vypadala jako Bridgertonová, uvnitř se cítila jako podvržené dítě.

Ne že by byla zrovna plachá, ale ve společnosti se chovala poněkud odtažitě a rezervovaně. Proslula svou ironií a vtipem, a musela přiznat, že jen málokdy odolala příležitosti popíchnout své sourozence nějakou suchou poznámkou. Dělala to samozřejmě z lásky a možná i ze zoufalství, že tráví příliš času s rodinou někoho jiného, ale oni jí to škádlení vraceli, takže to bylo fér.

V její rodině bylo běžné, že se všichni smáli, vzájemně dobírali a hašteřili. Francesca do toho lomozu přispívala o něco tišeji než ostatní, prohnaněji a podvratněji.

Často přemítala, jestli ji John nepřitahuje zčásti i proto, že ji vytáhl z chaosu, který v domácnosti Bridgertonových tak často panuje. Ne že by Johna nemilovala. Zbožňovala ho každým nádechem svého těla. Byl její spřízněnou duší a v mnohém se jí podobal. Ale ulevilo se jí, že mohla opustit matčin domov a uniknout do mnohem vážnějšího života s Johnem, který měl zcela stejný smysl pro humor jako ona.

Chápal ji, vycházel jí vstříc. Naplňoval ji.

Když ho poznala, zmocnil se jí prazvláštní pocit, že našla opačný kousek skládačky, který s ní tvoří pár. Jejich první schůzka nepřekypovala láskou či vášní, ale vyvolala v ní nanejvýš neobvyklý pocit, že konečně našla osobu, s níž dokáže být zcela sama sebou.

Bylo to jako blesk z čistého nebe. Nevzpomínala si, co jí řekl, ale od prvních jeho slov cítila, že je doma.

A s ním přišel i Michael, jeho bratranec – ačkoli po pravdě řečeno ti dva vypadali spíš jako bratři. Vyrůstali spolu a byli si tak blízcí věkem, že měli většinu zážitků společných.

Tedy téměř všechny. Poněvadž byl John dědicem hrabství a Michael pouze jeho bratranec, bylo jen přirozené, že se s oběma chlapci nejednalo úplně stejně. Avšak z toho, co Francesca slyšela a teď i věděla o rodině Stirlingových, oba je vroucně milovali. A právě to bylo zřejmě původem Michaelovy dobré nálady.

Ačkoli John zdědil titul, majetek a vlastně všechno, nezdálo se, že by mu Michael záviděl.

Překvapovalo ji to. Vyrostl jako Johnův bratr – dokonce starší bratr –, a přesto se ani jednou nestalo, že by nepřál Johnovi vše, čím byl požehnán.

Z toho důvodu ho Francesca milovala nejvíc. Michael by se jistě ušklíbl, kdyby se ho za to pokusila chválit, a určitě by poukázal na své mnohé přečiny (které, jak se obávala, by ani nezveličil), aby dokázal, že má černou duši a je skrz naskrz bídák – ale pravdou zůstávalo, že měl šlechetného ducha a schopnost milovat, díky nimž se mu žádný jiný muž nevyrovnal.

A jestli mu Francesca brzy nenajde manželku, dožene ji to k šílenství.

„Co je špatného na mojí sestře?“ zeptala se s vědomím, že její hlas ostře prořízl noční ticho.

„Francesko,“ promluvil podrážděně – a naštěstí i trochu pobaveně, „nehodlám se oženit s tvou sestrou.“

„Neřekla jsem, že si ji musíš vzít.“

„Ani jsi nemusela. Tvůj výraz je dost výmluvný.“ Vzhlédla k němu a našpulila rty. „Vůbec ses na mě nepodíval.“

„Samozřejmě že podíval, a i kdyby, nezáleželo by na tom. Znám tě.“

Měl pravdu, a to ji děsilo. Někdy se bála, že jí rozumí stejně dobře jako John.

„Potřebuješ manželku,“ prohlásila.

„Neslíbilas právě manželovi, že mě s tím přestaneš otravovat?“

„Vlastně ne,“ odvětila a vrhla po něm nadřazený pohled. „Požádal mě o to, samozřejmě –“

„Samozřejmě,“ zamumlal Michael. Zasmála se. Vždycky ji dokázal rozesmát.

„Myslel jsem si, že by manželky měly plnit přání svých manželů,“ poznamenal Michael a nadzvedl pravé obočí.

„Vlastně jsem si zcela jistý, že je to obsaženo v manželském slibu.“

„Prokázala bych ti špatnou službu, kdybych ti našla takovou manželku,“ poznamenala a zdůraznila svůj postoj dobře načasovaným a mimořádně pohrdavým odfrknutím.

Obrátil se a upřel na ni mírně otcovský pohled. Měl být šlechtic, pomyslela si Francesca. Na povinnosti související s titulem byl sice příliš nezodpovědný, ale když se na člověka podíval takhle povýšeně a sebejistě, klidně mohl být vznešeným vévodou.

„Tvoje povinnosti hraběnky z Kilmartinu nezahrnují hledání manželky pro mě,“ podotkl.

„Měly by.“

Zasmál se, což ji potěšilo. I ona ho dokázala přimět k smíchu.

„Tak dobře,“ povzdychla si a prozatím to vzdala. „Vyprávěj mi tedy něco hanebného. S čím by John nesouhlasil.“

Tu hru spolu hráli i v Johnově přítomnosti, přestože John vždy přinejmenším předstíral, že to neschvaluje. Jenže Francesca ho podezřívala, že se mu Michaelovo vyprávění líbí stejně jako jí. Jakmile skončil s povinným napomenutím, byl jedno ucho.

Ne že by jim toho Michael líčil tolik, na to byl příliš diskrétní. Avšak trousil poznámky a narážky a Francesca s Johnem se báječně bavili. Svoje manželské štěstí by nevyměnili za nic na světě, ale komu by se nelíbilo poslouchat pikantní a prostopášné historky?

„Obávám se, že jsem tento týden nic nemravného neudělal,“ pokrčil Michael rameny a nasměroval ji za roh ke King Street.

„Vážně? Vyloučeno.“

„Je teprve úterý,“ připomněl jí.

„Ano, ale když pomineme neděli, kterou jsi jistě neznesvětil,“ vrhla po něm pohled, který jasně říkal, že nepochybuje o tom, že už zhřešil jakýmkoli možným způsobem, ať už byla neděle či nikoli, „zůstává ti ještě pondělí a za jeden den toho člověk hodně stihne.“

„Já ne. Aspoň tohle pondělí.“

„Cos tedy dělal?“

Chvíli přemýšlel. „Vlastně nic.“

„To není možné,“ dobírala si ho. „Určitě jsem tě viděla nejmíň hodinu vzhůru.“

Mlčel a potom pokrčil rameny. „Nedělal jsem nic. Chodil jsem, mluvil a jedl, ale celkově ten den vyšel naplano.“

Francesca mu impulzivně stiskla paži. „Budeme ti muset něco najít,“ zašeptala.

Obrátil se a upřel na ni pronikavé, neobvyklé stříbřité oči, které se vpíjely do jejích s takovou intenzitou, až zatajila dech. Avšak záhy ten okamžik pominul a Michael byl opět sám sebou, až na to, že podle Francesky nebyl vůbec takový, za jakého si přál, aby ho lidé – a někdy dokonce i ona – považovali.

„Měli bychom se vrátit,“ pronesl. „Je pozdě a John by mi utrhl hlavu, kdybych tě nechal nastydnout.“

„Vinil by mě, že nemám rozum, a ty to dobře víš,“ namítla Francesca. „Jen mi hodláš naznačit, že na tebe čeká nějaká žena, pravděpodobně v posteli zahalená pouze pokrývkou.“

Zakřenil se na ni a ona pochopila, proč ho polovina smetánky – ta ženská polovina – miluje, třebaže nemá titul ani majetek.

„Říkalas, že chceš slyšet něco hanebného?“ zeptal se.

„Víc podrobností? Třeba barvu té pokrývky?“

Zrudla. Čert aby to vzal! Nenáviděla, když se červená, ale naštěstí byla noc, takže její reakce nebyla tak patrná. „Doufám, že není žlutá,“ poznamenala, protože nesnesla, aby konverzace skončila jejími rozpaky. „Vypadáš v ní sinale.“

„Nebudu si tu pokrývku oblékat,“ protáhl.

„Přesto…“

Uchechtl se, protože věděl, že to řekla jen proto, aby měla poslední slovo. Domnívala se, že jí Michael to malé vítězství dovolí, ale právě když se jí začala zmocňovat úleva, přerušil ticho: „Červená.“

„Cože?“ Ale samozřejmě věděla, o čem mluví.

„Myslím, že je to červená přikrývka.“

„Nemůžu uvěřit, žes mi to řekl.“

„Zeptala ses, Francesko.“ Pohlédl na ni a do čela mu sklouzl pramen černých vlasů. „Máš štěstí, že to na tebe nepovím manželovi.“

„John by si kvůli mně nedělal starosti,“ potřásla hlavou. Na okamžik se domnívala, že jí neodpoví, ale potom vážným hlasem přisvědčil: „To je mi jasné. Jinak bych si tě nedobíral.“

Dívala se na chodník, aby v šeru o něco nezakopla, ale při jeho vážném tónu vzhlédla.

„Jsi jediná žena, o níž jsem si jistý, že by manželovi nikdy nebyla nevěrná,“ dodal a dotkl se její brady. „Ani nevíš, jak moc tě kvůli tomu obdivuju.“

„Miluju tvého bratrance,“ zašeptala. „Nezradila bych ho.“ Spustil ruku zpátky k boku. „Já vím.“

V měsíčním světle vypadal tak přitažlivě a nesnesitelně zranitelně, že jí to skoro zlomilo srdce. Jeho dokonalému obličeji a vysokému, svalnatému tělu by rozhodně žádná žena neodolala. A každý, kdo si udělal čas, aby viděl do jeho nitra, věděl, že je to laskavý, čestný a spolehlivý muž.

S ďáblem v těle, samozřejmě, ale Francesca se domnívala, že to dámy přitahuje ze všeho nejvíc.

„Půjdeme?“ pobídl ji Michael opět s veškerým šarmem. Kývl hlavou směrem k domovu a ona se s povzdechem obrátila.

„Děkuju, žes se mnou šel,“ promluvila po několika minutách přátelského ticha. „Nepřeháněla jsem, když jsem tvrdila, že mi ten déšť leze na mozek.“

„Tos neřekla,“ namítl a okamžitě si v duchu uštědřil kopanec. Říkala, že se cítí poněkud stísněně, ale o tom rozdílu by se zmínil jen potřeštěný vědec nebo láskou roztoužený pitomec.

„Opravdu?“ Svraštila obočí. „Každopádně jsem to tak myslela. Jestli to musíš vědět, připadala jsem si trochu apatická. Čerstvý vzduch mi udělal dobře.“

„V tom případě jsem šťastný, že jsem ti pomohl,“ podotkl zdvořile.

S úsměvem stoupala po schodech před domem Kilmartinových. Jakmile se nohama dotkla posledního, dveře se rozlétly – majordomus na ně musel čekat – a Michael počkal, než si Francesca na chodbě svlékne plášť.

„Zůstaneš na drink, nebo musíš okamžitě na tu schůzku?“ zeptala se s ďábelským zábleskem v očích.

Mrkl na hodiny na konci haly. Bylo půl deváté, ale přestože neměl kam jít – žádná dáma na něj nečekala, ačkoli by si jistě nějakou našel, než bys řekl švec –, necítil se na to, aby v domě Kilmartinových zůstal.

„Půjdu,“ prohlásil. „Mám spoustu práce.“

„Nemáš nic na práci a dobře to víš,“ namítla. „Chceš jen hýřit.“

„Je to obdivuhodná zábava,“ zamumlal.

Otevřela ústa k poznámce, ale v té chvíli sešel ze schodů Simons, Johnův komorník.

„Paní?“ promluvil.

Francesca se k němu obrátila a nachýlila hlavu, čímž mu dala najevo, aby pokračoval.

„Klepal jsem na dveře Jeho Lordstva a volal na něj – dokonce dvakrát –, ale zřejmě velmi tvrdě spí. Přejete si, abych ho přesto probudil?“

Francesca přikývla. „Ano. Ráda bych ho nechala odpočinout, protože poslední dobou tvrdě pracuje,“ poslední slova směřovala k Michaelovi, „ale vím, že schůzka s lordem Liverpoolem je velmi důležitá. Měl byste – Ne, počkejte, probudím ho sama. Bude to tak lepší.“

Otočila se k Michaelovi. „Uvidíme se zítra?“

„Pokud John ještě neodešel, počkám na něj,“ pronesl.

„Jsem tu pěšky, takže až se dopraví, kam potřebuje, mohl bych využít jeho kočáru.“

Přikývla a chvatně vyšla nahoru po schodech. Michael zůstal nečinně stát, tiše si pobrukoval a prázdným pohledem přejížděl obrazy v hale.

A potom slyšel, jak zaječela.

Michael si vůbec nepamatoval, že vyběhl schody, ale najednou se ocitl v Johnově a Francescině ložnici, v jediné místnosti celého domu, do níž nikdy nevkročil.

„Francesko?“ zalapal po dechu. „Frannie, Frannie, co se –“ Seděla vedle postele a svírala Johnovu ruku, která volně visela přes okraj. „Probuď ho, Michaeli,“ zakvílela.

„Probuď ho. Udělej to pro mě. Probuď ho!“

Michael cítil, jak se mu hroutí svět. Postel stála na druhé straně pokoje, dobré čtyři metry od něj, ale věděl to.

Nikdo neznal Johna tak dobře jako on. Nikdo.

A John v tom pokoji nebyl. Byl pryč. To, co leželo na posteli –

Nebyl John.

„Francesko,“ zašeptal a pomalu se k ní přiblížil. Cítil zvláštní pocit v končetinách a podivnou příšernou netečnost. „Francesko.“

Upřela na něj obrovské, vyděšené oči. „Probuď ho, Michaeli.“

„Francesko, já –“

„Hned!“ vykřikla a vrhla se k němu. „Probuď ho! Ty to dokážeš. Probuď ho! Probuď ho!“

Pouze tam stál, zatímco mu bušila pěstmi do hrudi, držela ho za vázanku, tahala a škubala za ni, dokud se nezačal dusit. Nemohl ji obejmout ani nabídnou útěchu, protože sám byl naprosto zdrcený a zmatený.

A potom ji náhle žár opustil, zhroutila se mu do náruče a slzami mu zmáčela košili. „Bolela ho hlava,“ hlesla. „Nic víc. Jen bolest hlavy. Byla to jen bolest hlavy.“ Vzhlédla k Michaelovi, očima pátrala v jeho obličeji a hledala odpovědi, které jí nemohl poskytnout. „Byla to jen bolest hlavy,“ opakovala.

A vypadala zničeně.

„Já vím,“ promluvil, přestože věděl, že to nestačí.

„Ach, Michaeli,“ vzlykla. „Co mám dělat?“

„Netuším,“ řekl, protože to skutečně netušil. V Etonu, Cambridge a armádě si osvojil základy všeho, co by měl anglický džentlmen znát. Ale tohle v nich nebylo.

„Nechápu to,“ škytla a Michael se domníval, že toho řekla spoustu, ale nic z toho nedávalo jeho uším smysl. Dokonce ani neměl sílu stát, a tak společně klesli na koberec a opřeli se o postranici postele.

Nevidomě zíral na protější zeď a přemítal, proč mu netečou slzy. Připadal si jako ochromený, měl těžké končetiny a nedokázal setřást pocit, že mu vyrvali duši z těla.

Ne.

Proč právě John?

Proč?

A zatímco tam seděl a nejasně si uvědomoval, že se za otevřenými dveřmi shromáždili sloužící, napadlo ho, že Francesca vzlyká úplně stejná slova.

„Ne.

Proč právě John?

Proč?“

„Myslíte, že by mohla být těhotná?“

Michael zíral na lorda Winstona, nového a očividně nadmíru dychtivého člena výboru pro výsady Horní sněmovny, a snažil se pochopit jeho slova. John byl mrtvý necelý den. Stále bylo těžké dát smysl čemukoli. A teď tu ten nabubřelý človíček, který požádal o slyšení, žvatlá cosi o posvátné povinnosti vůči koruně.

„Paní hraběnka,“ upřesnil lord Winston. „Jestli čeká dítě, všechno se tím zkomplikuje.“

„Nevím,“ zavrtěl Michael hlavou. „Neptal jsem se jí.“

„To budete muset. Jistě byste se rád chopil dohledu nad svým novým majetkem, ale opravdu potřebujeme zjistit, jestli nečeká dítě. Pokud ano, člen našeho výboru bude muset být přítomen u porodu.“

Michael cítil, jak mu ochably lícní svaly. „Co prosím?“

„Kvůli záměně dětí,“ odpověděl lord Winston ponuře.

„Existují případy –“

„Proboha –“

„Jde o ochranu vaši i ostatních,“ přerušil ho lord Winston. „Kdyby hraběnka porodila dívku a stalo se to beze svědků, kdo by jí zabránil vyměnit novorozeně za chlapce?“

Michael to neuznal za hodna odpovědi.

„Musíte zjistit, jestli je těhotná,“ naléhal lord Winston.

„Abychom udělali opatření.“

„Včera ovdověla,“ utrousil Michael ostře. „Nebudu ji zatěžovat tak dotěrnými otázkami.“

„V sázce je víc než hraběnčiny city,“ ohradil se lord Winston. „Dokud trvají pochybnosti o dědici, nemůžeme na vás patřičně přepsat hrabství.“

„Čert vem hrabství,“ vyštěkl Michael.

Lord Winston zalapal pod dechu a vyděšeně se odtáhl.

„Zapomínáte se, pane.“

„Nejsem váš pán,“ utrousil Michael. „Nejsem ničí pán –“ Odmlčel se, klesl na židli a silou vůle se snažil přenést přes skutečnost, že má nebezpečně blízko k slzám. Právě zde, v Johnově pracovně, s tím zatraceným mužíčkem, který zřejmě nechápe, že zemřel někdo, kdo byl nejen hrabě, ale i člověk, se chtělo Michaelovi plakat.

A předpokládal, že se tomu nevyhne. Jakmile lord Winston odejde a Michael zamkne dveře a ujistí se, že ho nikdo neuvidí, pravděpodobně zaboří obličej do dlaní a rozbrečí se.

„Někdo se jí musí zeptat,“ prohlásil lord Winston.

„Já ne,“ ohradil se Michael tiše.

„Tak to tedy budu já.“

Michael vyskočil ze židle a přibodl lorda Winstona ke zdi. „Ani se k lady Kilmartinové nepřiblížíte,“ zavrčel.

„Dokonce s ní ani nebudete dýchat stejný vzduch. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Zcela,“ zachrčel muž.

Michael ho pustil, přičemž si matně uvědomil, že obličej lorda Winstona začíná brunátnět. „Vypadněte.“

„Budete potřebovat –“

„Vypadněte!“ zahřměl Michael.

„Zítra se vrátím,“ zdůraznil lord Winston a odporoučel se ze dveří. „Promluvíme si, až budete v klidnější náladě.“ Michael se opřel o zeď a zadíval se na otevřené dveře.

Proboha, jak se tohle všechno stalo? Johnovi nebylo ještě ani třicet. Byl ztělesněním zdraví. Za předpokladu, že by manželství Johna a Francesky zůstalo bezdětné, byl sice druhý v rodové linii, ale nikoho nenapadlo, že hrabství někdy doopravdy zdědí.

Už slyšel, že ho muži v klubech nazývají nejšťastnějším mužem v Británii. Přes noc se přenesl z okraje šlechty do samého středu. Nikdo zřejmě nechápal, že o to nestál. Nikdy.

Nechtěl hrabství. Chtěl zpátky svého bratrance. A nikdo tomu zřejmě nerozuměl.

Možná až na Francesku, ale ta byla sklíčená vlastním zármutkem, takže nemohla zcela pochopit bolest v Michaelově srdci.

A on ji o to nepožádá. Ne, když je sama tak zdrcená. Zatímco o ní přemýšlel, objal se pažemi kolem hrudi.

Do konce života nezapomene na Francescin obličej, když konečně pochopila pravdu. John se propadl do spánku, z něhož se už neprobudí.

Table of Contents

Část jedna

1. kapitola

2. kapitola