Julia Quinn

TO SIR PHILLIP, WITH LOVE

Copyright © 2003 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved.

Translation © 2006, 2021 by Zdeňka Zvěřinová

ISBN 978-80-249-4639-9

Pro Stefanii a Randalla Hargreaveovy –

Otevřeli jste nám svůj dům,

provedli nás svým městem,

uskladnili jste naše věci,

a když jsme si pro ně přijeli,

čekala před dveřmi pečlivě sbalená zavazadla.

Pokud jsem skutečně někoho potřebovala,

věděla jsem přesně, komu zavolám.

Ataké pro Paula,

tentokrát protože

je vždycky nějaké protože.

…vím, že říkáš, že jednou budu mít chlapce ráda, ale já tvrdím nikdy! NIKDY!!! S třemi vykřičníky!

– od Eloise Bridgertonové její matce zastrčeno pod dveře Violet Bridgertonové během Eloisina osmého roku

…nikdy se mi nesnilo, že sezona může být tak vzrušující! Muži jsou hezcí a přitažliví. Vím, že se bez váhání zamiluju. Jak by také ne?

– od Eloise Bridgertonové bratru Colinovi při příležitosti jejího vstupu do londýnské společnosti

…jsem si zcela jistá, že se nikdy nevdám. Kdyby byl pro mě na světě ten pravý, nemyslíš, že bych ho už našla?

– od Eloise Bridgertonové její drahé přítelkyni Penelope Featheringtonové během šesté sezony v roli debutantky

…tohle je moje poslední šance. Beru osud do svých rukou a házím opatrnost do větru. Sire Phillipe, prosím, prosím, buďte takový, jak si Vás představuji. Protože mohu-li soudit dle Vašich dopisů, mám dojem, že bych Vás mohla milovat. A pokud cítíte totéž…

– od Eloise Bridgertonové načmáráno na útržek papíru při její první cestě za sirem Phillipem Cranem

Prolog

Únor 1823

Gloucestershire, Anglie

Bylo ironií, že se to stalo v jasný slunečný den. Vprvní, který nastal po šesti dlouhých týdnech šedé oblohy provázené příležitostnou sprškou mokrého sněhu nebo deště. Dokonce i Phillip, který si o sobě myslel, že ho žádné rozmary počasí nerozhází, cítil, že mu stoupá nálada a prohlubuje se úsměv. Vyšel ven – zkrátka musel. Nikdo by nedokázal zůstat uvnitř během tak úchvatné ukázky slunečních paprsků.

Zvlášť uprostřed ponuré zimy.

Dokonce i teď, víc než měsíc od chvíle, kdy se to přihodilo, úplně nevěřil, že slunce mělo takovou odvahu ho dráždit.

Jak to, že byl tak slepý, že to nečekal? Od svatby bydlel s Marinou. Znal ji osm dlouhých let. Měl to předpokládat. A po pravdě řečeno…

Vlastně to i předpokládal. Jen si to nechtěl přiznat. Možná se klamal, aby se chránil. Zavíral oči před očividným v bláhové naději, že když si to nebude připouštět, nestane se to.

Ale stalo. A navíc ve slunečný den. Bůh má jistě zvrácený smysl pro humor.

Pohlédl na sklenku whisky, která byla zcela nevysvětlitelně prázdná. Musel tu zpropadenou tekutinu vypít, a přece si na to nevzpomínal. Nepřipadal si opilý, aspoň ne tolik, jak měl být. Dokonce ani tolik, jak si přál.

Vyhlížel z okna na slunce, které zvolna klesalo za obzor. Dnes bylo opět slunečno, což pravděpodobně objasňovalo jeho mimořádnou melancholii. Aspoň v to doufal. Toužil po nějakém vysvětlení, potřeboval jím ozřejmit hroznou únavu, která ho zachvátila.

Děsil se zádumčivosti.

Víc než čehokoli jiného. Víc než ohně, víc než války, víc než samotného pekla. Představa, že se utopí ve smutku a bude jako ona…

Marina propadala depresím. Celý život, nebo aspoň celou dobu, co ji znal, se utápěla ve splínu. Nevzpomínal si na její smích a vpravdě si ani nebyl jistý, že ho někdy slyšel.

Byl slunečný den a –

Pevně zavřel oči. Nevěděl jistě, jestli proto, aby si uchoval vzpomínky, nebo aby je vypudil.

Byl slunečný den a –

„Věřil jste, že ještě někdy ucítíte na kůži něco takového, sire Phillipe?“

Phillip Crane nastavil obličej slunci, zavřel oči a vychutnával si teplo rozlévající se mu po pokožce. „Je to úžasné,“ zamumlal. „Nebo by bylo, kdyby nebyla tak zatracená zima.“

Miles Carter, jeho tajemník, se uchechtl. „Není taková zima. Letos jezero nezamrzlo. Jen na několika místech.“

Phillip se zdráhavě odvrátil od slunce a otevřel oči. „Přesto to není jaro.“

„Pokud toužíte po jaru, pane, měl byste nahlédnout do kalendáře.“

Phillip po něm vrhl kradmý pohled. „Platím vás snad za prostořekost?“

„Jistě. A velmi šlechetně.“

Phillip se v duchu usmál, zatímco se oba odmlčeli, aby si ještě chvíli užili sluníčka.

„Myslel jsem si, že vám podmračené počasí nevadí,“ prohodil Miles konverzačně, když se vydali k Phillipovu skleníku.

„Ne,“ utrousil Phillip, který vedle něj kráčel lehkou chůzí sportovce. „Ale to, že mi nevadí zatažená obloha, ještě neznamená, že nedávám přednost slunci.“ Na okamžik se zamyslel. „Zařiďte, aby dnes chůva Millsbyová vzala děti ven. Samozřejmě potřebují teplé kabáty, čepice, palčáky a tak podobně, ale měly by být trochu na slunci. Byly moc dlouho zavřené.“

„Jako my všichni,“ podotkl Miles.

Phillip se uchechtl. „Máte pravdu.“ Zadíval se ke skleníku. Pravděpodobně by se měl věnovat korespondenci, ale potřeboval ještě roztřídit nějaká semena a nebyl důvod, proč by se do pracovních záležitostí nemohl s Milesem pustit třeba za hodinu. „Běžte,“ vybídl svého společníka. „Najděte chůvu Millsbyovou. Do práce se můžeme vrhnout později. Stejně ten skleník nenávidíte.“

„V tuhle roční dobu se mi docela líbí,“ namítl Miles. „Je tam příjemné teplo.“

Phillip nadzvedl obočí a kývl k Romney Hall. „Chcete říct, že v sídle mých předků táhne?“

„Ve všech rodových sídlech je průvan.“

„To je pravda,“ zakřenil se Phillip. Měl Milese velmi rád. Najal ho před půl rokem, aby mu pomohl s horou papírů, které se mu během správy malého panství nahromadily. Miles byl pozoruhodný. Mladý, ovšem velmi schopný. A jeho suchý humor byl v domě, který zrovna neoplýval smíchem, nadmíru vítaný. Sloužící se s Phillipem neodvažovali žertovat a Marina…, ta se nesmála, ani si nikoho nedobírala.

Děti někdy Phillipa rozesmály, ale to byla jiná legrace, a většinou nevěděl, co si s nimi povídat. Snažil se, jenže si vůči nim připadal příliš nemotorný, velký a silný. A později se přistihl, že je odhání, aby si šly hrát do dětských pokojů.

Bylo to tak snadnější.

„Už jděte,“ odeslal Milese za úkolem, který měl pravděpodobně udělat sám. Dnes ještě děti neviděl, ačkoli se domníval, že by je vidět měl. Nechtěl však zkazit den tím, že se na ně utrhne, k čemuž by, jak cítil, nevyhnutelně došlo.

Najde je, až budou na procházce s chůvou. Skvělý nápad. Potom jim ukáže některé rostliny, bude jim o nich vyprávět a jejich setkání bude nenucené a příjemné.

Vešel do skleníku, zavřel za sebou a zhluboka se nadechl vlhkého vzduchu. Studoval botaniku na Cambridge, s vyznamenáním, a pravděpodobně by zasvětil život akademickému vzdělání, kdyby jeho starší bratr nepadl u Waterloo a nevrhl druhorozeného Phillipa do role majitele půdy a venkovského šlechtice.

Nu což, mohlo to být horší. Taky se mohl stát majitelem půdy a městským šlechticem. Tady se aspoň mohl v relativním klidu věnovat svým zálibám.

Naklonil se přes pracovní stůl a zadíval se na nejnovější projekt – hrách, z něhož se snažil vypěstovat odolnější druh s většími lusky. Zatím neměl štěstí. Poslední pokusné rostlinky se nejenže scvrkly, ale dokonce ani nezežloutly, což zdaleka nebyl očekávaný výsledek.

Phillip se zamračil, avšak potom se se zvlněnými rty přesunul do zadní části skleníku. Netrápilo ho, když jeho experimenty nepřinesly kýžený výsledek. Nesouhlasil s názorem, že úporná snaha vždy přinese ovoce.

Náhody. Všechno to byly náhody. Přestože by to žádný vědec samozřejmě nepřiznal, k většině významných objevů došlo, zatímco se někdo pokoušel vyřešit úplně jiný problém.

Suchechtnutím odhrnul seschlý hrách na stranu. Tímhle způsobem vynalezne do konce roku lék na pakostnici.

Ale zpátky k práci. Zpátky k práci. Sklonil se nad semeny a uhladil je, aby si je mohl všechna prohlédnout. Potřebuje najít to pravé –

Zvedl hlavu a vyhlédl z čistě umytého okna. Na poli ho upoutal nějaký pohyb. Červený záblesk.

Červená. Phillip s úsměvem potřásl hlavou. To bude Marina. Červená byla její oblíbená barva, což mu vždycky připadalo zvláštní. Každý, kdo se s ní kdy setkal, by odhadoval, že bude dávat přednost něčemu tmavšímu, ponurejšímu.

Díval se, jak zmizela v lesíku, a potom se vrátil k práci. Stávalo se zřídka, že se Marina odvážila ven. Poslední dobou téměř neopouštěla omezený prostor své ložnice. Phillip byl šťastný, že ji vidí na sluníčku. Snad jí to dodá energii. Ne úplně, samozřejmě. Takovou schopnost nepřikládal ani slunci. Ale možná ji jasný, teplý den vytáhne na pár hodin do přírody a vnese na její rty drobné pousmání.

Bůhví, že by to děti potřebovaly. Navštěvovaly matku v jejím pokoji každý večer, ale to nestačilo.

A Phillip dobře věděl, že sám jim ten nedostatek nevynahrazuje.

Vzdychl. Zaplavily ho pocity viny. Věděl, že není takový otec, jakého by potřebovaly. Snažil se uklidňovat, že dělá, co může, a že uspěl v tom, co si v rodičovství vytkl za cíl – že se nechová jako jeho otec.

Přesto mu bylo jasné, že je to málo.

Odhodlaně se odtáhl od stolu. Semena počkají. Děti by pravděpodobně taky počkaly, ale nebylo by to správné. To on by je měl vzít na procházku do přírody, ne chůva Millsbyová, která nerozezná listnatý strom od jehličnanu a klidně by jim namluvila, že růže je sedmikráska a…

Znovu vyhlédl z okna a připomněl si, že je únor. Chůva Millsbyová v tomhle počasí nejspíš na žádnou květinu nenarazí. Jenže to ho neomlouvalo. Měl by vzít děti na procházku. Byla to jediná činnost, v níž – pokud šlo o děti – vynikal, takže by se té zodpovědnosti neměl vyhýbat.

Vyšel ze skleníku, ale pak se zarazil, ani ne ve třetině cesty k Romney Hall. Jestli vezme děti ven, měl by je zavést za jejich matkou. Dychtily po její společnosti, ačkoli je sotva poplácala po hlavě. Ano, měli by najít Marinu. To bude ještě prospěšnější než procházka v přírodě.

Jenže ze zkušenosti věděl, že nemůže odhadnout, v jakém je Marina rozpoložení. To, že si troufla ven, ještě neznamená, že je jí dobře. A nenáviděl, když ji děti viděly v jedné z jejích nálad.

Phillip se otočil a zamířil k mlází, kde mu před chvíli Marina zmizela. Šel skoro dvakrát rychleji než ona, takže nepotrvá dlouho, než ji dohoní a zjistí, v jakém je stavu. Mohl by se vrátit do dětského pokoje, dřív než děti s chůvou vyrazí ven.

Nebylo těžké Marinu sledovat. Lesní povrch byl rozblácený a měla těžké boty, protože se v zemi zřetelně rýsovaly její šlépěje. Mírně se svažovaly z kopce a mířily ven z lesa na travnatý palouček.

„K čertu,“ zamumlal Phillip, ale jeho slova téměř zanikla v poryvu větru, který se kolem něj zvedl. Na trávě nebyly její stopy vidět. Zaclonil si oči před sluncem, zadíval se k obzoru a pátral po prozrazujícím kousku červeni.

Nezahlédl ho u opuštěné chaty, na poli s pokusným obilím, ani u velkého balvanu, na který Phillip jako dítě často lezl. Otočil se k severu, a jakmile ji spatřil, přimhouřil oči. Kráčela k jezeru.

K jezeru.

Phillip pootevřel rty a nehybně zíral na její postavu pomalu směřující k vodní hladině. Nedalo se říct, že strnul. Bylo v tom něco víc…, jako by ho ten podivný pohled ochromil. Marina nikdy neplavala. Dokonce ani nevěděl, jestli to umí. Předpokládal, že jeho manželka o jezeru na pozemcích ví, ale nikdy ji neviděl, že by tam šla, za celých osm let, co byli spolu. Vykročil směrem k ní, jako by si jeho nohy uvědomily, co mozek odmítal přijmout. Když vstoupila na mělčinu, zrychlil, ale byl příliš daleko, aby udělal něco jiného, než ji zavolal jménem.

Pokud ho slyšela, nedala to na sobě znát, jen se dál pomalu a neochvějně nořila do hloubky.

„Marino!“ vykřikl a dal se do běhu. Přestože utíkal co nejrychleji, stále ho od ní dělila dobrá minuta. „Marino!“

Došla k místu, kde dno prudce pokleslo, a potom zmizela pod modrošedou hladinou. Na několik vteřin vyplul červený plášť, než ho pohltila voda a zavřela se.

Znovu zavolal její jméno, přestože ho nemohla slyšet. Uklouzl a na kopci svažujícím se k jezeru klopýtl, přesto měl dost duchapřítomnosti, aby shodil kabát i boty, než skočil do ledové vody. Potopila se před necelou minutou, takže mu rozum napovídal, že to nejspíš nestačí na to, aby se utopila. Ale každá vteřina, kterou ji bude hledat, bude odtikávat její smrt.

Plaval v jezeře bezpočtukrát, takže přesně věděl, kde dno prudce klesá, a dosáhl toho kritického bodu rychlými, plynulými tempy, aniž si všímal, že ho nasáklé oblečení táhne ke dnu.

Mohl by ji najít. Musí ji najít.

Než bude pozdě.

Ponořil se a očima prohledával kalnou vodu. Marina musela kopáním rozvířit písek na dně a on určitě udělal totéž, protože se kolem něj vzedmuly nánosy bahna, v nichž nebylo skoro vidět.

Ale nakonec Marinu prozradil červený plášť, vznášející se ve vodě jako nafouknutý balon, a Phillip ráznými tempy brázdil vodu ke dnu. Když ji táhl ke hladině, neprala se s ním, byla téměř v bezvědomí a spočívala v jeho náruči ochable jako závaží.

Vynořili se na vzduch a Phillip mocně zalapal po dechu, aby si naplnil pálící plíce. Na okamžik pouze dýchal, jako by si jeho tělo uvědomovalo, že nejprve musí zachránit sebe, a teprve potom někoho jiného. Pak ji vlekl ke břehu, opatrně, aby udržel její obličej nad vodou, ačkoli se nezdálo, že by dýchala.

Konečně ji vytáhl na úzký pruh hlíny a oblázků, který odděloval vodu od trávy. Zoufale jí přiložil ruku před obličej, ale necítil její dech.

Nevěděl co teď, nenapadlo ho, že někdy bude muset zachraňovat tonoucího, takže udělal, co považoval za nejrozumnější. Přehodil si ji přes koleno obličejem dolů a několikrát ji uhodil do zad. Nejdřív se nic nedělo, ale po čtvrtém silném úderu zakašlala a z úst jí vytekla kalná voda.

Rychle ji otočil k sobě. „Marino?“ zavolal naléhavě a zlehka ji poplácal po tváři. „Marino?“

Znovu zakašlala a tělo se jí otřáslo křečí. Potom začala nasávat vzduch, jak ji plíce nutily žít, ačkoli duše toužila po něčem jiném.

„Marino,“ vyhrkl Phillip s úlevou. „Díkybohu.“ Nemiloval ji, nikdy ji skutečně nemiloval, ale byla to jeho manželka, matka jeho dětí a hluboko uvnitř, pod neochvějnou rouškou smutku a zoufalství, hodná a vlídná žena. Nemiloval ji sice, ale nepřál si její smrt.

Zamrkala rozostřenýma očima. A potom si konečně zřejmě uvědomila, kde a kdo je, a zašeptala: „Ne.“

„Odnesu tě zpátky do domu,“ promluvil chraplavě, vyděšený tím, jak ho to jediné slovo rozzuřilo.

Ne.

Jak se odvažuje odmítnout záchranu života? Nechce žít jen proto, že je smutná? Je pro ni trudnomyslnost silnější pohnutkou než jejich dvě děti? Na vahách života znamená špatná nálada víc než to, že potřebují matku?

„Odnesu tě domů,“ vyštěkl a hrubě ji uchopil do náruče. Teď dýchala a byla zcela při smyslech, ať už byly jakkoli zvrácené. Nemusel s ní jednat jako s křehkou květinkou.

„Ne,“ vzlykla tiše. „Nedělej to, prosím. Nechci…, ne…“

„Jdeme domů,“ prohlásil a vlekl ji do kopce, aniž dbal, že mu studený vítr mění oblečení v led nebo že se mu kameny v hlíně zarývají do bosých nohou.

„Nemůžu,“ zašeptala, jako by pozbyla poslední zbytky energie.

A zatímco Phillip nesl domů své břímě, myslel jen na to, jak je to slovo výstižné.

Nemůžu.

Svým způsobem to popisovalo celý její život.

✻ ✻ ✻

Do soumraku bylo zřejmé, že tam, kde selhalo jezero, možná uspěje horečka.

Phillip odnesl Marinu co nejrychleji domů a s pomocí hospodyně, paní Hurleyové, jí svlékl studené šaty a pokusil se ji ohřát pod přikrývkou z husího peří, která byla před osmi lety hlavní položkou její svatební výbavy.

„Co se stalo?“ zajíkla se paní Hurleyová, jakmile vklopýtal do kuchyňských dveří. Nechtěl jít hlavním vchodem, kde by ho viděly děti, a krom toho byly dveře ke kuchyni o dobrých dvacet metrů blíž.

„Spadla do jezera,“ vysvětlil stroze.

Paní Hurleyová po něm vrhla pochybovačný a současně soucitný pohled a Phillip pochopil, že zná pravdu. Pracovala pro Craneovy od jejich svatby, takže věděla

o Marininých náladách.

Jakmile uložili Marinu do postele, vyhnala ho z místnosti a trvala na tom, aby se převlékl, než taky prochladne k smrti. Přesto se vrátil k Marinině boku. Jako manžel tu mám svoje místo, pomyslel si provinile, místo, jemuž jsem se v minulých letech vyhýbal.

Být s Marinou bylo těžké. Deprimující.

Ale teď nebyl čas unikat před povinnostmi, a tak proseděl u jejího lůžka celý den až do noci. Utíral jí zpocené čelo, a když se zklidnila, snažil se jí do úst nalít vlažný masový vývar.

Zapřísahal ji, ať bojuje, přestože věděl, že jeho slova padají na neúrodnou půdu.

Za tři dny zemřela.

Přála si to, ale byla to slabá útěcha, když se Phillip snažil vysvětlit sedmiletým dvojčatům, že jejich matka navždy odešla. Posadil se v jejich pokoji, ačkoli se jeho velká postava stěží vešla do jakékoli z dětských židliček, a zkroucený jako preclík se jim přiměl dívat do očí, zatímco ze sebe ždímal slova.

Byli zamlklí, což se jim nepodobalo. Ale nevypadali překvapeně, což Phillipa znepokojilo. „J-je mi to líto,“ vypravil ze sebe nakonec. Vroucně je

miloval, a přece v tolika věcech selhal. Neuměl jim být otcem, tak jak se proboha zhostí i role matky?

„Nemůžeš za to,“ řekl Oliver a upřel na otce pronikavé hnědé oči. „Spadla do jezera, ne? Nestrčils do ní.“

Phillip nevěděl, co na to říct, a tak jen přikývl.

„Je teď šťastná?“ zeptala se Amanda tiše.

„Myslím, že ano,“ odvětil Phillip. „Dívá se na vás z nebe, takže musí být šťastná.“

Děti nad tím chvíli přemýšlely. „Doufám, že je šťastná,“ prohlásil nakonec Oliver hlasem, který působil odhodlaněji než jeho výraz. „Snad už nebude plakat.“

Phillip zatajil dech. Nevěděl, že Oliver s Amandou slyšeli Marinino vzlykání. Pozdě v noci se propadala na samé dno depresí a dětské pokoje byly přímo nad jejím, ale vždycky se domníval, že už spí, když jejich matka začala plakat.

Amanda souhlasně přikývla a pokývala blonďatou hlavičkou. „Jestli je šťastná, tak jsem ráda, že odešla.“

„Neodešla,“ skočil jí Oliver do řeči. „Umřela.“

„Ne, odešla,“ trvala Amanda na svém.

„To je totéž,“ pronesl Phillip bezvýrazně. Přál si, aby jim mohl říct něco jiného než pravdu. „Ale myslím, že už je šťastná.“

Svým způsobem to byla pravda. Koneckonců takhle si to Marina přála. Možná celou dobu.

Amanda s Oliverem mlčeli, upírali oči na podlahu a kývali nohama. Na Oliverově vysoké posteli vypadali drobní a zranitelní. Phillip se zamračil. Jak to, že si toho nevšiml dřív? Neměli by mít nižší lůžka? Co kdyby z nich v noci spadli?

Nebo už jsou na to moc velcí? Třeba nepadají z postele. Možná to ani nikdy nedělali.

Možná je opravdu špatný otec. Možná by měl tyhle věci vědět.

Možná…, možná… S povzdechem zavřel oči. Možná by měl přestat tolik přemýšlet. Měl by se snažit dělat, co je v jeho silách, a spokojit se s tím.

„Odejdeš pryč?“ zeptala se Amanda a zvedla hlavu.

Zadíval se jí do očí, které byly stejně modré jako oči jejich matky. „Ne,“ ujistil ji zaníceně, poklekl před ní a vzal ji za ručičky. V jeho sevření působily drobně a křehce.

„Ne,“ opakoval. „Neodejdu. Nikdy…“

Phillip pohlédl na sklenku s whisky. Byla opět prázdná. Legrační, jak se sklenka s whisky dokáže vyprázdnit, ačkoli si ji člověk čtyřikrát dolije.

Nenáviděl vzpomínky. Nebyl si jistý, co bylo horší. Ponoření pod vodu, či okamžik, kdy se k němu paní Hurleyová obrátila se slovy: „Je mrtvá.“

Nebo to byly děti, jejich zarmoucený výraz a strach v očích?

Zvedl skleničku ke rtům a nechal si do úst stéct poslední kapky. To nejhorší byly rozhodně děti. Slíbil jim, že je neopustí, a neopustil – ani by to nikdy neudělal –, jenže jeho samotná přítomnost nestačila. Potřebovaly víc. Potřebovaly někoho, kdo umí být rodič, kdo ví, jak s nimi promluvit, pochopit je a přimět, aby přemýšlely a rozvíjely se.

A protože jim dost dobře nemohl přivést jiného otce, domníval se, že by jim měl najít matku. Samozřejmě že bylo příliš brzy. Neoženil by se před koncem stanoveného období smutku, ale to neznamenalo, že by se nemohl po nějaké ženě poohlédnout.

S povzdechem se zabořil do sedadla. Potřeboval manželku. Jakoukoli. Bylo mu jedno, jak bude vypadat. Nestaral se, jestli bude bohatá. Nezáleželo mu na tom, jestli bude umět počítat z hlavy, mluvit francouzsky nebo jezdit na koni.

Jen musela být šťastná.

Je toho moc, co by chtěl člověk od ženy? Vidět aspoň jednou denně její úsměv? Možná dokonce slyšet její smích?

A musí milovat jeho děti. Nebo to aspoň dobře předstírat, aby nepoznaly rozdíl.

Nežádá snad o moc, ne?

„Sire Phillipe?“

Phillip vzhlédl. Proklínal se, že nechal dveře pracovny pootevřené. Miles Carter, jeho tajemník, do nich váhavě strčil hlavu.

„Co je?“

„Dopis, pane,“ oznámil Miles, vešel dovnitř a podal mu obálku. „Z Londýna.“

Při pohledu na očividně ženský rukopis Phillip nadzvedl obočí. S kývnutím Milese propustil, zvedl perořízek a zajel s ním pod vosk. Zevnitř vyklouzl jednoduchý arch papíru. Phillip ho promnul mezi prsty. Byl té nejvyšší kvality. Drahý. A těžký, očividná známka toho, že odesilatel nepotřebuje na dopisování šetřit.

Otočil ho a četl:

Číslo 5, Bruton Street

Londýn

Sire Phillipe Crane,

píši Vám, abych vyjádřila svou soustrast nad ztrátou Vaší manželky, mojí drahé sestřenice Mariny. Přestože jsem ji naposledy viděla před mnoha lety, s láskou na ni vzpomínám a její smrt mě hluboce zasáhla.

Pokud bych mohla udělat něco, čím bych v tomto těžkém období ulevila Vaší bolesti, prosím neváhejte a napište.

Vaše

slečna Eloise Bridgertonová

Phillip si promnul oči. Bridgertonová… Bridgertonová… Měla Marina za příbuzné nějaké Bridgertonovy? Určitě ano, pokud mu jedna z nich napsala dopis.

Vzdychl, ale pak překvapil sám sebe tím, že se natáhl po dopisních papírech a brku. Po Marinině smrti obdržel pouze několik kondolencí. Jako by na ni po svatbě většina přátel i příbuzných zapomněla. Nerozzlobilo ho to, ani nepřekvapilo. Málokdy vycházela ze své ložnice, takže bylo snadné zapomenout na někoho, koho člověk nevídal.

Slečna Bridgertonová si zaslouží odpověď. Je to obvyklá zdvořilost, a i kdyby ne (Phillip si byl jistý, že nezná veškerou etiketu týkající se úmrtí manželky), připadalo mu to správné.

Atak s unaveným povzdychem přiložil brk na papír.

1. kapitola

Květen 1824

Někde na cestě z Londýna do Gloucestershiru uprostřed noci

Drahá slečno Bridgertonová,

děkuji Vám za Vaši soustrast s úmrtím mé ženy. Bylo od Vás milé, že jste si udělala čas a napsala muži, jehož vůbec neznáte. Posílám Vám vylisovaný květ jako projev díků. Je to obyčejná knotovka červená (Silene dioica), ale oživuje gloucestershirská pole a letos se objevila skutečně brzy. Byla to Marinina oblíbená polní květina.

S pozdravem

sir Phillip Crane

Eloise Bridgertonová si rozložila dopis v klíně. Na to, aby viděla slova, bylo málo světla, dokonce i navzdory úplňku, jehož zář pronikala oknem kočáru. Avšak nezáleželo na tom. Znala je nazpaměť a křehká vylisovaná květina, spíš růžová než červená, byla bezpečně ukrytá mezi stránkami knihy, kterou si vzala z bratrovy knihovny.

Nijak zvlášť ji nepřekvapilo, že jí sir Phillip odpověděl. Etiketa to nakazovala, ačkoli Eloisina matka, zajisté nejvyšší posuzovatel dobrých mravů, tvrdila, že Eloise bere svou korespondenci trochu moc vážně.

Samozřejmě bylo běžné, že dámy Eloisina postavení trávily několik hodin týdně psaním dopisů, ovšem Eloise si už dávno zvykla věnovat se mu každý den. Ráda psala, zvlášť lidem, které léta neviděla (vždy ji těšilo představit si jejich překvapení, když otevřou obálku), a tak při většině příležitostí – narození dítěte, úmrtí a dalších událostech zasluhujících si blahopřání či kondolenci – vytáhla pero a papír.

Nebyla si jistá, proč ji to tolik baví, nicméně často psala dopisy každému sourozenci, jenž právě nebyl v londýnském sídle, a když už seděla za stolem, připadalo jí snadné napsat krátký lístek i nějakému vzdálenému příbuznému.

A přestože všichni odeslali stručnou odpověď – byla přece Bridgertonová, takže si ji nikdo nepřál urazit –, nikdy nepřiložili dárek, byť tak skromný, jako je vylisovaná květina.

Eloise zavřela oči a vybavila si růžové okvětní lístky. Jen těžko si uměla představit muže, který manipuluje s tak křehkým květem. Její čtyři bratři byli velcí, silní s širokými rameny a velkýma rukama, jimiž by tu nebohou květinku jistě poškodili.

Dopis sira Phillipa ji zaujal, zvlášť proto, že použil latinu, a okamžitě mu odpověděla:

Drahý sire Phillipe,

velmi Vám děkuji za půvabnou květinu. Mile mě překvapilo, když vypadla z obálky. A také je to

vzácná vzpomínka na drahou Marinu.

Nemohla jsem si nevšimnout, že jste použil odborný název. Jste snad botanik?

Vaše

slečna Eloise Bridgertonová

Bylo od ní neomalené zakončit dopis otázkou. Teď jí ten nebožák bude muset znovu odpovědět.

Nezklamal ji. Trvalo pouhých deset dní, než Eloise obdržela jeho list.

Drahá slečno Bridgertonová,

skutečně jsem botanik, studoval jsem na Cambridge, avšak v současné době nejsem ve spojení s žádnou univerzitou ani odbornými kruhy. Provádím experimenty zde v Romney Hall, ve vlastním skleníku. Také máte vědecké sklony?

Váš

sir Phillip Crane

Na té korespondenci bylo něco vzrušujícího, i kdyby jen rozechvění, že nalezla někoho, kdo s ní není v příbuzenském vztahu, a přitom s ní rád vede písemný dialog. Ať už šlo o cokoli, Eloise okamžitě odepsala.

Drahý sire Phillipe,

proboha ne, nezajímám se o vědu, přestože mám dobrou hlavu na počty. Mezi mé záliby patří spíš literatura, a jak už jste si zřejmě všiml, ráda píši dopisy.

S přátelským pozdravem

Eloise Bridgertonová

Nebyla si jistá, jestli se má uchýlit k tak neformálnímu rozloučení, ale rozhodla se, že zhřeší a zachová se odvážně. Sir Phillip si dopisování očividně užíval stejně jako ona, jinak by přece nezakončil dopis otázkou?

Odpověď jí přišla o čtrnáct dní později.

Moje drahá slečno Bridgertonová,

jsme přece přátelé, ne? Přiznávám, že zde na venkově žijeme v jisté izolaci, ale pokud se člověk nemůže při snídani dívat na usměvavý obličej na opačné straně stolu, měl by aspoň dostat laskavý dopis, nemyslíte?

Přiložil jsem pro Vás další květinu. Je to Geranium pratense, známější jako luční kakost.

Svelkou úctou,

Phillip Crane

Eloise si na ten den dobře vzpomínala. Seděla u okna své ložnice a nekonečně dlouho hleděla na pečlivě vylisovanou nachovou květinu. Pokouší se jí její odesilatel dvořit? Poštou?

A potom jednoho dne obdržela dopis, který se od ostatních zcela lišil.

Moje drahá slečno Bridgertonová,

nějakou dobu si už píšeme, a přestože jsme se ještě formálně neseznámili, mám pocit, že Vás znám. Snad cítíte totéž. Odpusťte mi, pokud jsem příliš smělý, ale rád bych Vás pozval k sobě na návštěvu. Doufám, že po vhodné době zjistíme, že se k sobě hodíme, a Vy se stanete mojí ženou. Samozřejmě, že budete mít gardedámu jaksepatří. Pokud přijmete moje pozvání, okamžitě zařídím, aby do Romney Hall přijela i moje ovdovělá teta. Věřím, že zvážíte moji nabídku.

Jako vždy Váš

Phillip Crane

Okamžitě zastrčila dopis do zásuvky. Nedokázala jeho žádost pochopit. Chce si vzít někoho, koho vůbec nezná?

Ne, měla-li být spravedlivá, nebyla to docela pravda. Vzájemně se znali. Během ročního dopisování si sdělili víc než mnozí manželé za celé manželství.

Přesto se ani jednou nesetkali. Eloise si vzpomněla na všechny nabídky k sňatku, které

za uplynulá léta odmítla. Kolik jich bylo? Nejmíň šest. Už si ani nepamatovala, proč některé nápadníky zavrhla. Vlastně pro to neměla žádný důvod, až na to, že nebyli…

Dokonalí.

Chtěla toho snad příliš?

Zavrtěla hlavou. Uvědomovala si, že to zní hloupě a zhýčkaně. Ne, nepotřebovala nikoho dokonalého. Jen někoho, kdo bude dokonalý pro ni.

Věděla, co si o ní vdané ženy ze společnosti šuškají. Že je příliš náročná, pošetilá a hloupá. Skončí jako stará panna – ne, takhle nemluvily. Tvrdily, že už stará panna je, a měly pravdu. Žena nemohla překročit osmadvacátý rok, aniž to slyšela šeptat za zády.

Nebo nestoudně říkat do očí.

Legrační bylo, že Eloise se svou situací nijak netrápila. Aspoň donedávna.

Nepředpokládala, že zůstane navždy starou pannou, a krom toho si svůj život velmi užívala. Měla nejúžasnější rodinu, jakou si uměla představit – celkem sedm bratrů a sester, pojmenovaných v abecedním pořádku, což ji s počátečním E stavělo někam doprostřed mezi čtyři starší a tři mladší sourozence. Měla báječnou matku, která ji dokonce přestala pobízet do vdavek. Eloise si stále zachovávala přední místo ve společnosti: Bridgertonovi byli obecně oblíbení a obdivovaní (a občas i obávaní), a díky Eloisině veselé, nezkrotné povaze všichni vyhledávali její společnost, ať už dosáhla věku staré panny nebo ne.

Jenže poslední dobou…

Vzdychla. Najednou si připadala mnohem starší než na svých osmadvacet. Přestala být veselá a začínala věřit, že vrtošivé matrony možná měly pravdu a ona si skutečně nenajde manžela. Třeba je opravdu moc vybíravá a odhodlaná následovat příkladu starších bratrů a sester, kteří všichni nalezli hlubokou a vášnivou lásku (ačkoli to tak zpočátku třeba nevypadalo).

Možná je manželství založené na vzájemné úctě a přátelství lepší než nic.

Bylo těžké s někým si o tom promluvit. Matka na ni tolik let naléhala, aby si našla manžela, že ač ji Eloise zbožňovala, nemohla přilézt ke křížku a přiznat, že ji měla poslechnout. Ani bratři by jí nepomohli. Nejstarší Anthony by na sebe zřejmě vzal povinnost osobně jí vybrat vhodného partnera a potom toho ubožáka donutil, aby se podrobil. Benedict byl příliš velký snílek, a krom toho do Londýna skoro nejezdil a dával přednost klidnému venkovskému životu. Pokud šlo o Colina – to byl zcela jiný příběh, který si zasloužil vlastní kapitolu.

Napadlo ji, že by si měla promluvit s Daphne, ale kdykoli ji přišla navštívit, byla její starší sestra zpropadeně šťastná a blaženě zamilovaná do manžela a do života matky čtyř dětí! Jak by mohla poskytnout užitečnou radu někomu v Eloisině postavení? A Francesca byla ve Skotsku, což Eloise připadalo jako na druhém konci světa. Navíc nepovažovala za vhodné obtěžovat ji hloupými nářky. Francesca v třiadvaceti ovdověla, proboha. Eloisiny obavy a starosti byly ve srovnání s tím nicotné.

Možná právě proto jí dopisování se sirem Phillipem přinášelo takové potěšení. Bridgertonovi byli rozvětvená rodina, hlučná a bouřlivá. Bylo téměř nemožné uchovat něco v tajnosti, zvláště před sestrami, z nichž nejmladší Hyacinth by pravděpodobně vyhrála válku proti Napoleonovi za poloviční dobu, jen kdyby Jeho Veličenstvo napadlo přijmout ji do špionážních služeb.

Sir Phillip byl, svým způsobem, její. Jediný, o něhož se nemusela s nikým dělit. Hromádku jeho dopisů převázaných červenou stužkou ukrývala na dně prostřední zásuvky u stolu, zastrčenou pod stohem dopisních papírů.

Byl její tajemství. Její.

A protože se s ním nikdy nesetkala, mohla si ho stvořit k obrazu svému, přičemž používala jeho dopisy jako kosti, které později obalila svalovinou, jak se jí zachtělo. Pokud kdy existoval dokonalý muž, jistě to byl její vybájený sir Phillip Crane.

A teď se s ní chce setkat? Setkat? Zešílel? Zničit tak dokonalou známost?

Jenže potom se stalo něco neskutečného. Penelope Featheringtonová, která byla víc než deset let Eloisinou nejbližší přítelkyní, se provdala. A to za Colina. Eloisina bratra!

Kdyby najednou spadl měsíc z nebe a přistál vzadu na zahradě, Eloise by to nepřekvapilo víc.

Byla kvůli Penelope šťastná. Opravdu. A byla šťastná i kvůli Colinovi. Měla je dost možná nejradši ze všech lidí na světě a nadchlo ji, že našli štěstí. Nikdo si ho nezasloužil víc.

Jenže to neznamenalo, že jejich manželství nezpůsobí vjejím životě prázdné místo.

Domnívala se, že když přemítala o životě staré panny a přesvědčovala se, že to tak skutečně chce, byla v té představě i Penelope. Bylo přijatelné – dokonce téměř troufalé – zůstat v osmadvaceti neprovdaná, pokud byla i Penelope osmadvacetiletá a neprovdaná. Ne že by Eloise nechtěla, aby si Penelope našla manžela, jen jí to nepřipadalo pravděpodobné.

Věděla, že je Penelope báječná, milá, chytrá a duchaplná, ale džentlmeni smetánky si toho zřejmě nevšimli. Za celá léta, která strávila ve společnosti – a že jich bylo celkem jedenáct –, nedostala jedinou nabídku k sňatku. Nikdo o ni neprojevil sebemenší jiskřičku zájmu.

Eloise svým způsobem počítala s tím, že Penelope zůstane, čím je – její nejlepší a nejbližší přítelkyní. Společnicí ve staropanenství.

A nejhorší ze všeho bylo – a Eloise kvůli tomu sžíraly pocity viny –, že ji nikdy ani nenapadlo, jak by se Penelope cítila, kdyby se Eloise vdala první (což po pravdě řečeno měla v úmyslu).

Teď však měla Penelope Colina, což byl skvělý svazek. A Eloise zůstala sama. Sama v přelidněném Londýně, uprostřed početné a milující rodiny.

Bylo těžké představit si opuštěnější místo.

Najednou jí smělá nabídka sira Phillipa – zastrčená vespod hromádky na dně prostřední zásuvky a zamčená vnově zakoupené šperkovnici, aby Eloise odolala nutkání dívat se na ni šestkrát denně – připadala mnohem zajímavější.

Zajímavější ode dne, kdy začala být čím dál roztěkanější a nespokojenější s životem, který, jak musela přiznat, si sama zvolila.

Atak jednou, když odešla navštívit Penelope, ale majordomus jí sdělil (takovým tónem, že dokonce i Eloise pochopila, co to znamená), že pan a paní Bridgertonovi nemohou přijmout hosty, se rozhodla. Je na čase vzít život do vlastních rukou a ovládnout svůj osud, spíš než navštěvovat ples za plesem v marné naději, že se před ní náhle zjeví dokonalý muž. Nehledě na to, že v Londýně nikdo nový nepřibyl a po deseti letech ve společnosti už poznala každou osobu vhodného věku i pohlaví, za niž by se mohla provdat.

Přesvědčovala se, že si nemusí sira Phillipa vzít, jen prozkoumat možnost, která vypadá skvěle. Pokud se k sobě nebudou hodit, nevezmou se. Nic mu přece neslíbila.

Eloise byla proslulá tím, že když se k něčemu rozhodla a (podle svého názoru) to velmi pečlivě zvážila, jednala rychle a houževnatě. Penelope ji jednou připodobnila k psovi s kostí.

APenelope nežertovala.

Jakmile se Eloise chopila nějaké představy, ani celý Bridgertonův klan ji od zamýšleného cíle neodradil. (A že to byl skutečně mocný klan.) Pravděpodobně bylo jen štěstí, že se zatím její úmysly nikdy nezkřížily s rodinnými plány, aspoň v ničem důležitém.

Eloise věděla, že by její blízcí neschvalovali, aby se naslepo vydala za neznámým mužem. Anthony by pravděpodobně požadoval, aby sir Phillip přijel do Londýna asetkal se s celou shromážděnou rodinou, a Eloise si nedokázala představit scénář, který by případného nápadníka odstrašil spolehlivěji. Muži, kteří dříve usilovali o její přízeň, byli aspoň obeznámeni s londýnskou společností a věděli, do čeho jdou. Ubohý sir Phillip, který – podle vlastních slov – od svých školních let nestrčil nohu do hlavního města a nikdy se neúčastnil společenské sezony, by byl přepaden ze zálohy.

Takže jedinou možností bylo, aby odcestovala do Gloucestershiru a, jak pochopila po dvoudenních úvahách, uchovala to v tajnosti. Kdyby se rodina dozvěděla o jejích plánech, nejspíš by jí zakázala odjet. Eloise byla sice silný protivník a možná by nakonec zvítězila, avšak po dlouhé a vyčerpávající bitvě. Nemluvě o tom, že kdyby ji nakonec pustili, poslali by s ní nejméně dvě osoby jako doprovod.

Eloise se otřásla. Nejspíš by to byla matka s Hyacinth.

Propánakrále, v blízkosti těch dvou by se žádný člověk nezamiloval. Nikdo by si nevytvořil slabou, ale trvalou náklonnost, s níž by byla Eloise ochotná se spokojit.

Rozhodla se, že uteče při plesu své sestry Daphne. Měla to být velkolepá událost se spoustou hostů a správným množstvím hluku a zmatku, aby si její nepřítomnosti nikdo nevšiml nejméně šest hodin, možná i déle. Když některý člen rodiny pořádal večírek, matka vždy trvala na tom, aby byli dochvilní – nebo dokonce přišli předčasně –, takže k Daphne jistě nedorazí později než v osm. Pokud vyklouzne co nejdřív a ples se protáhne až do rána…, bude skoro svítat, než si někdo uvědomí, že zmizela, a to už bude vpůli cesty do Gloucestershiru.

A pokud ne v půli, tak dost daleko, aby měla jistotu, že nebude snadné ji pronásledovat.

Nakonec se jí to podařilo až děsivě snadno. Celou rodinu rozrušil jakýsi velkolepý projev, který hodlal Colin pronést, a tak jí stačilo omluvit se na toaletu, vyklouznout ven a přejít krátkou vzdálenost k domovu, kde si na zahradě ukryla zavazadla. Odtamtud už jen přeběhla na roh a nastoupila do předem pronajaté drožky.

Bože, kdyby věděla, že bude tak jednoduché vydat se v životě vlastní cestou, udělala by to už před lety.

Teď tedy mířila do Gloucestershiru, vstříc svému osudu, jen s několika kousky oblečení a s hromádkou dopisů od muže, jehož nikdy neviděla.

Od muže, do nějž, jak doufala, by se mohla zamilovat.

Bylo to vzrušující.

Ne, bylo to děsivé.

Je to, přemítala, pravděpodobně ta největší ztřeštěnost, jakou v životě udělala, a že už jich udělala dost.

Nebo to mohla být její jediná šance na štěstí.

Eloise se ušklíbla. Začíná mít bujnou představivost. To je špatné znamení. Měla by k tomuto dobrodružství přistupovat se vší praktičností a pragmatismem, s nimiž se vždy rozhodovala. Pořád má čas se otočit. Co vlastně o tom muži ví? Během roční korespondence toho na sebe prozradil docela dost –

Je mu třicet, tudíž je o dva roky starší než ona.

Chodil na Cambridge a studoval botaniku.

Osm let byl ženatý s její čtvrtou sestřenicí Marinou, což znamenalo, že při svatbě mu bylo jednadvacet.

Má hnědé vlasy.

Má všechny zuby.

Je baronet.

Bydlí v Romney Hall, v kamenném sídle z osmnáctého století poblíž Tetbury v Gloucestershiru.

Rád čte vědecká pojednání a poezii, ale ne romány a už vůbec ne filozofická díla.

Má rád déšť.

Jeho oblíbená barva je zelená.

Nikdy nebyl za hranicemi Anglie.

Nemá rád ryby.

Eloise potlačila nervózní smích. Nemá rád ryby? Tak tohle o něm ví?

„To jsou rozhodně solidní základy pro manželství,“ zamumlala tiše, přičemž se snažila ignorovat paniku ve svém hlase.

A co on ví o ní? Co ho vedlo k tomu, že nabídl manželství úplně cizí ženě?

Pokoušela se vybavit si, co mu o sobě v mnoha dopisech sdělila –

Je jí osmadvacet.

Má hnědé vlasy (ve skutečnosti kaštanové) a všechny zuby.

Má šedé oči.

Pochází z početné a milující rodiny.

Její bratr je vikomt.

Otec jí zemřel, když byla dítě, zcela nepochopitelně na obyčejné včelí bodnutí.

Má sklon příliš mluvit. (Panebože, opravdu to tak napsala?)

Ráda čte poezii a romány, ale rozhodně ne vědecká pojednání nebo filozofická díla.

Navštívila Skotsko, tím to však skončilo.

Její oblíbená barva je nachová.

Nemá ráda skopové a rozhodně nenávidí krvavou tlačenku.

Ze rtů jí unikl další drobný výbuch panického smíchu. Když se to vezme kolem a kolem, pomyslela si jízlivě, jsem vskutku vynikající partie.

Vyhlédla z okna, jako by jí to snad mohlo osvětlit, na kterém místě mezi Londýnem a Tetbury se právě teď nachází.