EDICE STAR TREK

edici řídí ALBERT BALATKA

DOSUD VYŠLO:

Star Trek: KUSY jedinečná sbírka česko-slovenské fan-fiction

Příběhy od Kapitánova stolu povídková sbírka o devíti kapitánech

ENTERPRISE

Kompletní trilogie ROMULANSKÁ VÁLKA:

#1 Kobayashi Maru, #2 Pod křídlem dravce, #3 Odvážně vstříc bouři

PŮVODNÍ STAR TREK

Zkouška ohněm: McCoy Odkud přicházejí stíny

Zkouška ohněm: Spock Oheň a růže

Star Trek (2009) přepis filmu

ÉRA ZATRACENÝCH

2311: Hadi v rozvalinách (Enterprise-B )

NOVÁ GENERACE (hlavní linie) Nemesis přepis filmu

TNG: Smrt v zimě

Titan: Mezi dvěma světy, Titan: Černý král, Titan: Orionovi psi

TNG: Odpor, TNG: Q – Otázky a odpovědi,

TNG: Před zneuctěním

Titan: Meč Damoklův

TNG: Větší než pouhý součet

Kompletní trilogie Volání osudu:

#1 Bohové noci, # 2 Pouzí smrtelníci, #3 Ztracené duše

Jednotný osud

Titan: Přes dravé moře

TNG: Mír prohrává

DEEP SPACE NINE

#1 Vyslanec, #2 Obležení, #3 Hledání, #4 Vlastní krví, #5 Padlí hrdinové

#6 Saratoga

VOYAGER

#1 Ochránce, #2 Únik, #3 Ragnarök

Kompletní trilogie TEORIE STRUN:

#1 Koheze, #2 Fúze, # 3 Evoluce

STAR TREK: THE NEXT GENERATION

LOSING THE PEACE

Copyright © 2009 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2019 for the Czech translation by Jiří Jaňák

Copyright © 2019 for Cover by Jakub Schejbal

Copyright © 2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-7617-624-9

Historikova poznámka

Hlavní část událostí popsaných v této knize se odehrává v druhé půli února a v první půli března 2381. Přímo navazuje na události spojené s invazí Borgů a její vyřešení rukou Caeliarů (jak bylo popsáno v románu Volání osudu – Ztracené duše), a odehrává se před odhalením nové mocnosti, která začíná v Mléčné dráze spřádat své pletichy. (Star Trek: Jednotný osud; vydal Brokilon, 2018)

Věnováno těm, kdož přežili a vytrvali

Podle mě je však nesmírně důležité, aby naši občané alespoň v obecné rovině porozuměli komplikovanosti celé situace a nemuseli tak reagovat pod tlakem vášní, předsudků či citových zkratů. Jak jsem před chvílí formálněji naznačil, jsme od ohniska problému příliš vzdáleni. Z této vzdálenosti je prakticky nemožné plně pochopit skutečnou vážnost situace jen na základě psaných či rádiových zpráv, dokonce i po zhlédnutí fotografií a filmových materiálů. Svět budoucnosti však nyní cele závisí na našem správném rozhodnutí.

George C. Marshall

ministr zahraničí USA

5. června 1947

PROLOG

„Připíjím na Borgy! Ať se smaží v nejhlubším pekle!“ Latiniovým salonkem transportní lodi zahřměla ozvěnou další vlna jásotu, a ke stropu se zvedlo velké množství sklenic s alkoholem. Skutečným alkoholem, protože synteholové nebo replikované drinky se pro tuto příležitost skutečně nehodily. Slavil se totiž historický úspěch Federace, srovnatelný snad pouze s koncem války s Dominionem. A dost možná se jednalo o vůbec největší úspěch Spojené federace planet ode dne jejího založení.

Arandis také pozvedla sklenici, ovšem naplněnou pouze tonikem. Jako drtivá většina obyvatel planety Risa nikdy necestovala mimo domovskou planetu – neměla k tomu chuť ani důvod – a proto nyní celou cestu zápolila s nevolností od ustavičného vyrovnávání inerciálních tlumičů. Dávala si však obzvláště záležet na tom, aby okolí o jejím nepohodlí nemělo ani zdání. Dobrá společnice a hostitelka totiž vždy považuje potřeby hostů za prvořadé. I když byla Risa mnoho světelných let daleko, všichni lidé na palubě byli technicky stále hosté rezortu Temtibi Lagoon, a ona tedy nesla plnou odpovědnost za jejich spokojenost a zábavu.

A udržování spokojenosti hostů na přijatelné úrovni věru nebyla procházka růžovým sadem, rozhodně ne zpočátku. Ten den brzy ráno přišel příkaz k evakuaci planety. „Pouze pro jistotu“, ujišťoval všechny ministr bezpečnosti v televizním vysílání. Arandis věděla, že během několika minulých týdnů došlo k ojedinělým útokům na federační světy v jejich okolí, a Hvězdná flotila proto přiřadila k ochraně Risy šest lodí. Během onoho dne, zrovna když zahajovala týdenní turnaj v plážovém hoverballu, však začaly přicházet zvěsti o obrovské armádě borgských krychlí, která rozprášila kombinovanou obrannou linii Hvězdné flotily, Klingonů a Romulanů v Azurové mlhovině, a nyní se řítila kvadranty Alfa a Beta. Všechny rekreační programy byly zrušeny a hoteloví hosté byli co nejrychleji a nejspořádaněji evakuováni k nejbližšímu kosmodromu.

Díky Dárcům, že při evakuaci nikdo příliš nepanikařil! Pouhá zmínka o Společenstvu dokázala spolehlivě vyděsit většinu obyvatel Federace. Nejvíce pak pozemšťany – všechny borgské invaze do kvadrantu Alfa byly zaměřeny na jejich domovský svět, Zemi, a poslední se odehrála před necelým rokem. Arandis si však osobně s každým vyděšeným promluvila a v uklidňujícím objetí jim vždy říkala jedinou věc – Hvězdná flotila dokázala všechny předchozí invaze kybernetických nepřátel úspěšně zastavit. Arandis plně věřila, že Hvězdná flotila uspěje i tentokrát.

A její víra byla odměněna. Borgové byli poraženi – nejen invazní flotila, ale celý druh – byli proměněni způsobem, který tak docela nechápala. Když jim piloti transportní lodi tlumočili zprávy, které odposlechli z oficiálního vysílání, všichni pasažéři na palubě – kteří do jednoho zdánlivě zadržovali dech – vybuchli nelíčenou radostí. Nadšený ryk ji téměř ohlušil. A když se Arandis dověděla, že jedna ze tří lodí klíčových pro úspěch v onom střetnutí byla vedena kapitánkou Ezri Dax, nynější nositelkou trillského symbionta Arandisina drahého přítele Curzona, nemohla se ubránit návalu hrdosti.

Procházela davem k baru a ujišťovala se, že sklenice všech přítomných jsou naplněny až po okraj a že nikomu nic neschází. Zrovna dávala posunkem signál jedné z asistentek, aby zašla s podnosem plným drinků do jednoho ze vzdálenějších koutů salonku, když ji zastavil muž, jenž prve pronášel přípitek – mladík s neupravenými blond vlasy, oděný v pestrobarevném plážovém úboru a s hotelovým ručníkem kolem krku. „Nazdar, zlatíčko!“ zazubil se širokým, opilým úsměvem. „Noe dneska supr den, žj’o?“ zažvatlal opile a pozvedl svou sklenku vína k přípitku.

Z jeho dechu by se dal lehce vysrážet alkohol. Díky tomu odéru musela na chvíli zápolit s novým přívalem nevolnosti. Její mladý host – vzpomněla si na jméno: Donald Wheeler – si krátil dlouhé hodiny informačního embarga po evakuaci konzumací značného množství alkoholu, a ohlášení vítězství jej zjevně ani trochu nezpomalilo. Spíše naopak. „Ano, dnes je opravdu skvělý den, Donalde,“ usmála se. Pak jej zlehka pohladila po paži a pokusila se jít dál.

Wheeler ji však jemně, ale přesto pevně chytil za zápěstí, takže se musela otočit zpět k němu: „T’sem si řkal, ž’byzme měli tuto lvas… sval… slav-nost-ní hister’ckou událost osl’vit.“ Normální konverzace mu dělala zjevné potíže, natožpak vzletné projevy. „Svůj horga’hn s’m nechal na R’se, takže b’ch jen rád řek na rov’nu, že bys’m chtěl s tebou jamaharon, zl’tíčko.“

Arandis mu věnovala dokonalý, pečlivě nacvičený úsměv: „Samozřejmě. Co je naše, je i vaše. Ovšem s tolika lidmi na palubě tak malé lodi je nemožné navodit vhodnou atmosféru.“

Wheeler jí věnoval mrknutí, jež nepochybně považoval za svůdné:

„Héj, já’sm na dov’lený. Vhodn’st mi je ukr’dená.“ Pustil ji a prstem ji začal hladit po ruce.

Arandisin úsměv se ani nezachvěl, když jeho pátravou ruku něžně uchopila do svých dlaní. Podívala se mu do hnědých, zakalených očí, a pevně pronesla: „Můžeš hledat jamaharon, ale v tomto stavu jej stejně nedosáhneš, protože nejde jen o fyzický požitek. Důležitou částí je i navázání spirituálního a citového spojení.“ Po celé dlouhé roky práce v zábavním průmyslu nikdy nedokázala pochopit, proč tolik hostů přichází na Risu údajně pátrat po jamaharonu s představou, že se jedná jen o exotickou formu kopulace. Jako by její lidé neměli žádnou hlubší filozofii než prosté požitkářství. „Slibuji, že jakmile se vrátíme na Risu, ukážu ti, jak všechny tyto aspekty řádnou kombinací povedou k něčemu většímu a nečekanému.“

Wheeler jí chvíli koukal do očí, jako by si začal uvědomovat víc než jen nutkavé volání první signální soustavy.

Pak ale okamžik pominul.

Otočil se a zařval: „Potř’buju horga’hn! Héj! Má tu ňkdo horga’hn na půjč’ní?“ Skoro přitom vylil celou sklenici červeného vína na záda Boliana, který stál za ním. Ve snaze vypátrat někoho, kdo by ho očividně neignoroval, se ponořil do víru davu.

Arandis byla ráda, že je pryč, ale stejně se nedokázala ubránit zklamání z faktu, že nemohla vyhovět jeho přání. Ostatně to bylo přirozeností každého obyvatele Risy. Rozhodla se, že hned po návratu na planetu (a ideálně až Wheeler trochu vystřízliví) jej vyhledá a nabídne mu nápravu. Vrhla rychlý pohled na prastaré zdobené hodiny nad barem a zjistila, že na Rise touto dobou již skoro zapadlo slunce a je tím pádem čas na večerní hostinu. Na dnešní večer byla v plánu bohatá nabídka plodů moře, s dvěma tucty pokrmů připravených ze surovin čerstvě vylovených z křišťálově průzračných a hluboce modrých oceánů. V nabídce ještě měly být…

Znovu se zadívala na zdobené hodiny a překvapeně si uvědomila, že jsou na lodi již osm hodin. Novina o porážce Borgů dorazila zhruba tři a půl hodiny po odletu. Copak se hned poté neotočili zpět? Protože pokud by tak učinili, už hodinu by byli doma. Teprve nyní si uvědomila, že loď ani nezvolnila vysokou rychlost, jakou prchala před Borgy, a že ani necítila žádnou změnu kurzu. Nebyla samozřejmě zvyklá na cestování vesmírem, takže by nic takového nejspíš ani nepoznala. Možná, že mají dobrý důvod k tomu, že jejich návrat trvá déle než útěk – mohli cestou narazit na subprostorové mělčiny, anomálie, prostě na všechny ty věci, o kterých tak rádi mluvili její přátelé z Hvězdné flotily.

Uplynula další hodina a Arandis začalo pomalu docházet, že subprostorové anomálie za to nemohou. Dobře si všimla, že stejně jako ona se čím dál více hostů často se zmatenými výrazy ve tvářích obrací ke zdobeným hodinám. Přikázala ostatním pracovníkům rezortu, aby s pitím servírovali více předkrmů, a sama se ze salonku diskrétně vytratila. Prošla dveřmi do části lodi s omezeným přístupem a zamířila ke kokpitu.

Na konci neznámé chodby chvíli zaváhala, než zazvonila u dveří. Když se identifikovala jako ředitelka rezortu, v němž přebývali hosté na palubě, dveře se otevřely a v nich stál vysoký, dokonale vypracovaný a opálený Risan v uniformě Ministerstva bezpečnosti.

„Je něco v nepořádku?“ zeptal se na úvod, husté obočí zamračené kolem zlatavé ja’risie na čele. „Jak se cítí naši hosté?“

„Většinou jsou spokojení,“ odpověděla mu zmateně.

„Co se děje? Proč jsme se dosud nevrátili na Risu?“ Mužovy dosud klidné modré oči se zalily slzami.

Rychle se podíval přes Arandisino rameno, aby se ujistil, že je nikdo neslyší, a pak na ni upřel smutný pohled:

„Protože… Protože Risa už není.“

Arandis na něj zírala. Pak se jí ze staženého hrdla vydral nervózní smích:

„Co tím myslíte, že Risa už není?“

„Chci říct, že ji Borgové úplně zničili,“ odpověděl jí ochraptěle. „Zabili vše živé. Nezbylo vůbec nic…“ Hlas se mu náhle zlomil. Přikryl si ústa rukou.

Arandis tomu nemohla uvěřit: „Ne. Ne! Borgové byli poraženi! Hvězdná flotila… Zprávy přece říkaly…“

Důstojník zavrtěl hlavou: „Borgy zastavili až poté, co se dostali k Rise. Tyhle zprávy jsme našim pasažérům raději zatajili. Mohly by je… rozrušit. Snímky a filmové záběry, které jsme dostali, totiž…“

Arandis ho však neslyšela. Jako by jí mysl zalila přívalová vlna. Hlavu jí plnilo jen hlasité hučení.

Risa už není.

Tomu se nedalo uvěřit. Bylo to nepředstavitelné. Jak jen mohla Hvězdná flotila selhat? Vždyť Risu bránilo šest lodí a na palubě každé z nich byly stovky členů posádky. Copak je také zabili? A samotná Risa… Catonské útesy byly pryč, Tolarská věž… Už to všechno existovalo jen v jejích vzpomínkách – dokonce ani Velké potěšení už nebylo. Arandis cítila, jak jí nohy vypovídají službu.

Důstojník ji však pevně zachytil a přitáhl zpět z okraje šílenství, k němuž se její mysl potácela: „Nesmíme to našim hostům říct. Ještě ne. Neseme za ně zodpovědnost.“

„Ano, samozřejmě,“ zašeptala zlomeně. Co je naše, je i vaše, zopakovala si v duchu.

Vše, co je naše, je pryč!

Nahlas však dodala: „Brzy si ale většina z nich všimne, že tu něco nehraje.“

Důstojník se pokusil o povzbudivý úsměv: „Jako každá chvíle v našem životě je i tento okamžik pomíjivý. Vytrváme, a v lepších chvílích, které přijdou, na tento den šťastně zapomeneme.“

Arandis jeho úsměv opětovala a pokývala hlavou. Toto staré přísloví dobře znala. Když se však důstojník vrátil zpět do kokpitu, rychle jí z tváře zmizel. To nebude jen krátký okamžik, pomyslela si, když se vracela. Risa je pryč. Můj svět… Mí lidé… Jak bychom něco takového mohli prostě zapomenout?

Podařilo se jí dojít až ke dveřím salonku, a tam se pozvracela. Její nevolnost ale neměla nic společného s cestováním vesmírem.

1

Chlapec ležel s hlavou v klíně kořenů prastarého topolu a zíral do nekonečné hvězdné oblohy. Pod nohama mu ubíhal travnatý svah dolů do spícího údolí, jehož potemnělé stráně byly tu a tam tečkovány mihotavými světýlky samot a vesnic. Díky téměř dokonalé temnotě vyvstávaly na obloze i ty nejslabší hvězdy v Mléčné dráze.

„Jean-Lucu!“

Od jednoho stavení sem dolehlo volání. Chlapec je ale zřejmě neslyšel – nebo je slyšet nechtěl. Nechtěl se vzdát svého útočiště, své vzpomínky zamrzlé v čase. Zrak a představivost stále upínal ke hvězdám nad svou hlavou.

„Jean-Lucu!“ Nový hlas, mladší, nyní zazníval z větší blízkosti, a volání provázel praskot větviček a hedvábné šustění stébel trávy o něčí nohy. Chlapcovy myšlenky se odpoutaly od hvězd a vrátily se zpátky na zem. Vlastně si přál, aby se půda pod ním rozestoupila, pohltila jej a milosrdně schovala před dvojicí, která ho hledala.

Jeho přání však bylo liché. „Tady jsi!“ zazněl ze tmy výkřik, následovaný temnou postavou. Po obou stranách Jean-Lucova těla přistála noha v těžké pracovní botě.

„Zase jsi snil, mon petit frère?“ zubil se Robert zpod bujné tmavé kštice na svého bratra. Vždy byl z nich dvou tím větším, a během dvanáctého roku povyrostl o dalších deset centimetrů. „Nevíš snad, že v noci vylézají na svět všemožné příšery?“

Robert zařval a padl na mladšího bratra. Ten se samozřejmě nehodlal vzdát bez boje, takže nataženou paží pád jeho těla snadno srazil na stranu. Mrštně pak sebou švihl a už seděl staršímu bratrovi na břiše, zatímco mu oběma rukama tlačil ramena k zemi. Jen na chvíli, než si pozice opět vyměnili. Divoce se prali a Robert se smál, když tentokrát přitlačil soupeři ruce k zemi on. JeanLuc si překvapeně uvědomil, že se směje taky, protože pranice mu krásně pročistila hlavu. Rozesmál se ještě hlasitěji.

Ze tmy však zazněl první hlas a učinil jejich řádění přítrž: „Tak dost, to by stačilo. Pro dnešek už bylo praní tak akorát.“

Robert vyskočil a postavil se po bok svému otci. Maurice Picard se hlubokým, autoritativním hlasem otázal: „Co děláš venku v takové tmě, mon garçon?“ Jiskřivé oči a jestřábí nos, navzdory pleši a tváři předčasně zestárlé po letech práce na vinici, jasně prozrazovaly, že zde stojí muž, kterému není radno stavět se do cesty.

„Zase jsi snil?“

„Ne, tati,“ pokoušel se synek zdatně vykrucovat, „já jen… Nemohl jsem usnout, a pak…“ Zaváhal, protože lhát nemělo smysl. Otec dobře věděl, že mladší ze synů Picardových nesdílí víru hlavy rodu v dodržování tradičních závazků a netouží zůstat napořád na místě, v němž se zdánlivou náhodou narodil.

A Jean-Luc věděl, že nemá cenu vyhýbat se otcově zklamání.

Zachmuřená tvář Picarda seniora však nečekaně roztála širokým úsměvem. Poklekl na koleno a poplácal syna po rameni velkou mozolnatou rukou: „Musíš být sám sebou, Jean-Lucu. Co jsem ti dal – naše jméno, naši zem, naši tradici – je pouhý základ, ne hranice. Ať půjdeš kamkoli a ať budeš dělat cokoli, bude to jen tvou zásluhou a bude to patřit jen tobě.“

Mladík se usmál, a náhle se vrhl otci kolem krku v objetí, do kterého se snažil vpravit celý život nevyřčených citů. Táta objetí opětoval; nevěděl, jak dlouho tam stáli. Nakonec však všichni včetně Roberta padli na záda do trávy. Hvězdy nyní byly tak blízko! Mladý JeanLuc měl pocit, že stačí jen natáhnout ruku a dotknout se jich!

„Co vidíme, je světlo minulosti,“ vyprávěl Maurice.

„Dnes vidíme hvězdy v podobě, jakou měly před mnoha a mnoha lety.“

„Minulost je minulost,“ přispěl Robert svou troškou do mlýna. „Jestli chceš vědět, jak vypadají teď, musíš se vydat na průzkumnou výpravu, což?“

To je přímo úžasný nápad, pomyslel si Jean-Luc, když zavřel oči a oddal se snění. Vskutku grandiózní nápad…

„Jean-Lucu?“

Picard otevřel oči a překvapeně zamrkal, když místo hvězdné oblohy spatřil nad Château Picard blankytnou modř. Ještě víc jej překvapilo, že osoba před ním není ani otec ani bratr, ale jeho žena. Beverly Crusherová se usmívala a její stín chránil Jean-Lucovy oči před polední září. Se sluncem za zády vypadala jako ztělesněný anděl, obklopený přízračnou září a věnčený rudým ohněm dlouhých vlasů, jež povlávaly ve větru. Pravda, neměla křídla a kulaté těhotenské břicho bylo také poněkud v rozporu s tradičním pojetím těchto asexuálních poslů křesťanské víry, pro Jean-Luca Picarda však byla a navždy bude nadpozemským stvořením. Beverly se pobaveně zeptala: „Co tady u všech všudy děláš?“

„Rozhodně nespím, to dá rozum!“ posadil se s lišáckým úsměvem. „Přes den spí jen staří dědci.“

„Staří dědci a přetažení kapitáni hvězdných lodí,“ opáčila, ale pohled měla plný něhy. „Vždyť jsi na dovolené, a potřebuješ každou chvíli odpočinku jako sůl.“

Picard se s palubním lékařem hádat nehodlal. Byli v jeho rodném kraji ve vesničce La Barre, zatímco Enterprise kotvila u stanice McKinley, kde se podrobovala rozsáhlým opravám po svém posledním dýchánku s Borgy. Během oné krize téměř nespal a v bdělém stavu jej poháněla kombinace čistého adrenalinu a síly vůle.

I přesto se však necítil vyčerpaný. Vidět konec Společenstva zásahem Caeliarů a jistým způsobem sdílet přijetí miliard borgských vojáků do náruče Celku jej naopak nabilo energií a naplnilo radostí z faktu, že po patnácti letech konečně shodil okovy spojení s Borgy.

Beverly se posadila na trávu vedle manžela. Jaro sice mělo do kraje přijít až za několik týdnů, ale příroda kolem nich se již probouzela k životu svěže zelenou předehrou věcí příštích. Pohodlně se mu opřela o hruď a poznamenala: „Když už si ale chceš zdřímnout, proč si nevybrat pohodlnější místo?“

Zasmál se a jednou paží ji objal, zatímco zabořil tvář do hustých vlasů: „Věř tomu nebo ne, ale tohle je z celého našeho statku mé nejmilejší místo. Sedával a lehával jsem tu celé hodiny. Ve dne jsem sledoval raketoplány létající do Paříže, v noci hvězdy. Ale to nejdůležitější tajemství mého místa spočívalo v tom, že když si člověk správně lehne, není ho od domu vůbec vidět.“ Zadíval se přes rameno na zmíněný dům – vlastně na dům, který jeho švagrová, Marie, znovu postavila na základech domu, v jehož popelu tragicky zahynul Picardův bratr Robert a jeho syn René. Rekonstrukce byla téměř dokonalá: kdyby nechyběla řada vysokých stromů poblíž domu, bez problému by uvěřil, že se právě vrátil o půl století zpět v čase. Znovu jej zalila vlna nostalgie: „Zdál se mi hrozně zvláštní sen.“

„Ano?“

Přikývl: „Byl jsem v něm zase chlapec. Ležel jsem právě tady a díval se na hvězdy. Pak mě začali hledat otec s Robertem, a když mě našli…“ Picard se na chvíli odmlčel, aby podtrhl pointu: „Otec požehnal mému rozhodnutí opustit domov a jít za svým snem.“ Při vzpomínce na svůj snový údiv se nedokázal ubránit úsměvu. „S Robertem jsem se před smrtí ještě stihl usmířit, ale otec…“ zlomil se Picardovi hlas. Beverly nepatrně změnila pozici, aby se mu mohla zadívat přímo do tváře, zatímco pokračoval: „Když zemřel, byl jsem pryč na Stargazeru. Vždycky jsem předpokládal, že zůstal až do konce stejně tvrdohlavý, jako byl po celý život.“ Byl si tím vlastně tak jistý, že když mu Q při setkání se smrtí ukázal otcovu vizi, neměl s přijetím zahořklého a zklamaného starce žádné potíže.

Záporný obraz byl však pryč. Znovu se usmál: „Teď mám ale pocit, že se mi od něj konečně dostalo rozhřešení. Že všechny staré rány a příkoří jsou konečně zaceleny a vyhojeny.“

„To je skvělé, Jean-Lucu,“ opětovala Beverly jeho úsměv. „Vím, že váš vztah byl dlouho komplikovaný, a mám radost, že ses alespoň ve vzpomínkách s otcem usmířil.“ Vzala ho za ruku a položila ji na vypouklé břicho: „A také vím, že budeš našemu synovi lepším otcem.“

Místo odpovědi ji políbil. Nedokázal si teď vzpomenout, kdy se v životě cítil šťastnější a spokojenější.

Jakmile se jejich rty oddálily, navázala:

„Když jsi mi říkal, že se ti zdál divný sen, na chvíli jsem myslela…“

„Co sis myslela?“ pobídl ji Picard.

Chvíli s pokračováním váhala, jako by se bála přivolání starého strašáka. Nakonec však odpověděla: „Myslela jsem, že se ti znovu zdálo o Společenstvu.“

Jean-Luc překvapeně zamrkal. „Proč…?“ načal větu, ale zarazil se. Pak zavrtěl hlavou a pevným hlasem ji ujistil: „Ne, Beverly. Borgové z mé hlavy odešli navždy. Jsou navždy pryč i ze všech koutů vesmíru.“

Beverly přikývla, ač tak úplně nesdílela jeho jistotu:

„Ano, ale… I dřív jsme byli přesvědčení o tom, že jsou pryč.“

Jean-Luc si povzdechl. Přál si, aby s ním mohla sdílet tu jistotu, kterou cítí, kterou mu předali Caeliarové – nebo to, čím se oni a jejich „noví bratři“ vlastně stali. Mohl se však jen hluboce a pevně zadívat do očí své milované ženě a říci se vší rozhodností a přesvědčením, jakého byl schopen: „Věř mi, Beverly, když ti říkám, že Společenstvo už neexistuje. Nikdy se nevrátí. Všichni jsme volní.“

Beverly mu pohled chvíli oplácela, pak si dovolila slabý úsměv úlevy: „Já ti věřím, Jean-Lucu.“

Geordi La Forge obrátil tvář k rovníkovému slunci a na chvíli si užíval jeho teplé paprsky. Bude trvat ještě několik týdnů, než se do těchto částí Africké konfederace vrátí období dešťů, a počasí bylo pořád o dost teplejší, než na co byl zvyklý z paluby Enterprise. Rozhodně si však nestěžoval.

Nakonec… Byl přece zpět doma.

Z vrcholu nekryté kovové tribuny, lemující atletický stadion Střední školy Zeframa Cochranea, viděl na jihovýchodě vyvstávat městskou siluetu Mogadiša a – díky kybernetickým očím – viděl také Indický oceán za městem. Hluboce modré vody, omývající stříbrosivé pláže somálského pobřeží, pomalu křižovaly staré plachetnice. Bylo k neuvěření, že mezi druhou a třetí světovou válkou bylo město prakticky zničeno a ponecháno napospas rozmarům samozvaných diktátorů a znesvářených milicí. V pozdním dvaadvacátém století prošel prastarý přístav renesancí a s pomocí nejnovějších architektonických zázraků vyrostl k nebi ve stylu, jenž zrcadlil kulturní dědictví a dlouhou historii města, které sloužilo jako hlavní obchodní centrum širého okolního kraje. Jistě, Mogadišo nebylo Paříž nebo San Francisco, ale pořád bylo netknuté a dokonalé jako kterékoli jiné město na tváři modrého klenotu jménem Země.

Na hřišti spolu mezitím soupeřili Letci z Cochraneovy školy proti městským rivalům, Škorpionům z Mogadišské Centrální střední školy. Dav kolem něj bouřil a povzbuzoval oblíbené hráče, školní kapela vyhrávala, fanoušci se mezi sebou bavili o všem a o ničem. Náhle se však všichni vymrštili ze sedadel a stadionem zahřměl nadšený křik tisíců hrdel. Geordi vstal o okamžik později, takže na hřišti uviděl už jen valnou hromadu Letců, slavících nejspíš úžasný gól.

„Já tě varuju, Geordi. Jestli jsem kvůli tobě právě přišla o dceřin gól, tak si mě nepřej!“

La Forge se otočil a spatřil svou sestru Arianu, jak k němu stoupá po schodech, v každé ruce kelímek s pitím a ve tváři zklamaný výraz. Rychle se ohlédl na hřiště, kde jeho neteř Nadifa právě vprostřed chumlu hráčů přijímala gratulace. Když si všimla matky a strýce na tribuně, se širokým úsměvem jim zamávala.

Geordi její pozdrav chabě opětoval, pak si vzal od sestry pití. Nad čím kčertu přemýšlel, když se Nadifa drala do šance? „Promiň, Riano,“ zamumlal zkroušeně. Ariana po něm střelila pohledem znepokojivě podobným pohledu jejich matky ve chvílích, kdy oba nezvedené sourozence rovnala do latě, protože jí pili krev. Volnou rukou mu dala pohlavek – hravý, ale přesto silnější, než by jeden čekal: „Příště jdeš pro pití ty!“

„Ale já se nabízel!“ Posadil se a upil doušek ze svého kelímku. Pak pokračoval: „Ale fuj. Měl jsem na tom trvat.“ Nad trpkou chutí se mu tvář stáhla do úšklebku.

„Co je? Isbarmuunto ti přece vždycky chutnalo, ne?“ podívala se na něj sestra překvapeně.

„Tohle má být isbarmuunto? Já bych spíš řekl, že je to kilo citronů vymačkaných na hrst ledu.“

„To tě Hvězdná flotila pěkně rozmazlila. Nakonec z tebe udělala –“

Ariana se zarazila a hravý úsměv jí zmizel z tváře, jakmile po ní Geordi sekl pohledem. Několik sekund na sebe zírali, zatímco na hřišti došlo k výkopu a hra se opět rozproudila.

„Asi bych to měla říct jinak,“ povolila první Ariana.

Aniž by její nabídku omluvy vzal na vědomí, Geordi opáčil:

„Půjdu se trochu protáhnout.“

„Půjdu s tebou!“

Ale už byl na nohou: „Ne, zůstaň tady. Můžou zase dát gól, nebo se stane něco stejně důležitého.“ Sestoupil z tribuny a zamířil nazdařbůh od hřiště.

„Geordi!“

Věděl, že si nejspíš bezděčně pronesenou poznámku bere až příliš k srdci. Na druhou stranu si Ariana dělala z Hvězdné flotily legraci už od chvíle, kdy byla v Nadifině věku. Nesnášela fakt, že rodiče s nimi trávili tak málo času, protože prakticky nepřetržitě byl buď jeden, nebo druhý pryč na misi. Nikdy se nesmířila s tím, že jakmile jí bylo osmnáct a nastoupila na vysokou školu, rozhodla se máma pokračovat v kariéře velitelky hvězdné lodi – rozhodnutí, které nakonec vedlo k jejímu zmizení před více než deseti lety. Nenáviděla fakt, že otec byl nyní tři sta světelných let za hranicemi prostoru Federace na palubě Amalthey, jedné z nových průzkumných lodí třídy Luna (i když musela uznat, že díky tomu se jí značně ulevilo, protože otce vpád Borgů minul).

Geordi vždycky nesnášel sestřin přezíravý a posměšný náhled na životní cestu, jíž se rozhodl vydat, i když si to normálně nechával pro sebe. Dnes ale vůbec nebyl normální den.

„Geordi!“ ozvalo se za ním, a o chvíli později Ariana staršího bratra dohnala. Jednou rukou si musela přidržovat pokrývku hlavy, aby jí při běhu nespadla. „Omlouvám se, promiň. Vždyť víš, že jsem to nemyslela vážně.“ Geordi se zastavil, ale zůstal k sestře obrácen zády. Pomalu se rozhlédl. Pak ukázal na hřiště, studenty, stromy a nebe: „Všechno kolem vypadá úplně stejně, nemyslíš? Tak normálně, jako by se nic nestalo. Člověku při tom pohledu ani nemůže dojít, jak blízko jsme byli… k nebytí.“

„Ale to není fér,“ odsekla bez váhání. „Nebyl jsi tu, když se všechno řítilo do kopru. Tehdy tu nebylo nic normální.“

Geordi si byl jistý, že mluví pravdu, ale… „Přesto vám návrat k fotbalovým zápasům a piknikům netrval moc dlouho.“

„A co jsme podle tebe měli dělat? Umatlat se prachem a sazemi, obléknout si pytel od brambor a prosit vesmír o slitování? Život jde dál, Geordi!“

„Pro tebe jde dál,“ odsekl jí, „a na miliardy jiných, pro které už nejde nikam, můžeme klidně zapomenout.“

Okolní svět se náhle zastavil.

Ariana na něj zírala se strnulým výrazem, šokovaná hořkostí jeho slov.

A Geordi se cítil úplně stejně zaražený a vyděšený tím, jak jedovatá slova mu mohou vyjít z úst. Přiškrceně zašeptal: „Ach jo… Riano, omlouvám se. Nevím, co mě to…“

„Neomlouvej se, Geordi,“ zavrtěla hlavou.

Dál však trval na svém: „Nemyslel jsem to tak. Já jen… Nevím…“

„Já vím, že jsi to tak nemyslel. Musíš se přestat kvůli všemu kopat do zadku.“

„Ale jak jsem mohl říct něco tak hrozného?“ téměř vykřikl. „Nemohu tě přece obviňovat, nemůžeš za nic, co se vlastně stalo.“

Ariana se natáhla a jemně jej uchopila za ruku. „No, a sebe taky ne.“

Geordi ucítil, jak se mu svírají vnitřnosti.

„Co-Cože?“

Ariana se mu zpříma zadívala do očí: „Přežil jsi. To by sis neměl dávat za vinu.“

Chvíli bez hlesu otvíral a zavíral ústa. Nakonec ze sebe dokázal vymáčknout jen:

„Já…Cože? Ale to… To je směšné. Já se přece necítím provinile.“

„Já tě znám, Geordi La Forgi. Přežil jsi invazi Borgů, zatímco kolem tebe umíraly miliardy živých bytostí. A před tím jsi jejich vpád přežil kolikrát? Pětkrát? A přežil jsi Dominion, a Tezwu, a Remany. Přežil jsi mámu, Data…“

Téměř se mu obrátil žaludek. „To je hloupost,“ protestoval tvrdohlavě, ale dobře cítil, jak se mu do očí derou slzy. Ano, měl za sebou pár pěkně tvrdých let a ano, všechna tato úmrtí jej tvrdě zasáhla, zejména Datova smrt, protože android mu byl dlouhá léta nejlepším přítelem a Geordi vždycky věřil, že ho přežije. „Nemůžu se přece cítit provinile za to, že žiju!“

„Ale ano, můžeš,“ přikývla Ariana.

La Forge zavřel oči, ale slzy zastavit nedokázal. Cítil, jak jej sestra pevně objala, a on ji stejně pevně sevřel v náručí. Připadal si jako hlupák. Ariana však tiše zašeptala: „Za to, žes oblékl uniformu Flotily a že vyrážíš na výpravy do neznáma, abychom tu všichni mohli žít v bezpečí a užívat si pikniků a hrát fotbal a všechno ostatní, jsem na tebe strašně moc hrdá. Ale také jsem hrozně vděčná za to, že tu a tam přijdeš domů a všechny radosti sdílíš s námi.“

Bratr a sestra stáli v dlouhém objetí, zatímco za zády jim pokračoval zápas a život kolem nich nerušeně plynul.

Suborbitální raketoplán na cestě do San Franciska dohnal a předehnal Slunce několik minut po odletu z Paříže. Picard zamyšleně sledoval bělostná oblaka hluboko pod sebou a v hlavě si znovu přehrával dnešní hovor s Beverly. Jestliže bude setkání probíhat stejně jako všechna v uplynulých týdnech – a neměl nejmenší důvod se domnívat, že by mělo probíhat jinak – pak se bude muset ze všech sil držet posilujícího vědomí faktu, že alespoň jedna osoba v celém vesmíru mu plně věří.

Od jeho návratu na Zemi uplynulo osm dní, a čtyři z nich strávil v dusných konferenčních místnostech, kde podával hlášení velení Flotily, pak prezidentce Bacco a Radě Federace, a nakonec zástupcům vlád Země, Měsíce, Marsu a dalších kolonií ve Sluneční soustavě. Každý den totéž opakování konce Společenstva. A na každém jednání nevyhnutelně padala jedna a tatáž otázka, zahalená oblakem hypotéz a nejasných náznaků nedůvěry, pokaždé jinak formulovaná, ale vždy krystalizující v jediný bod: Jak můžete být tak skálopevně přesvědčen o tom, že hrozba Borgů opravdu navždy odezněla?

Picard na ni zatím nedokázal najít jinou odpověď než konstatování: „Prostě to vím.“

V myšlenkách byl oné kataklyzmatické proměně přítomen. Procítil okamžik, kdy byl každý jednotlivý Borg odpojen od kolektivního vědomí, a stejně tak jasně cítil hřejivé objetí caeliarského Celku, jenž miliony ztracených duší přijal do svého lůna jako dávno ztracené dcery a syny, aby se staly jeho součástí. Byl to nejúžasnější pocit, jaký v životě zažil… a v celém vesmíru nebyl nikdo, kdo by mu porozuměl úplně stejně.

Raketoplán měkce dosedl na přistávací plochu u velitelství Hvězdné flotily. Na betonové rampě již čekala mladá důstojnice ve zlaté uniformě bezpečnosti: „Kapitáne Picarde?“

„Ano?“

„Mám vás doprovodit k vašemu bytu, pane,“ odvětila řízně v předpisovém pozoru, který dával tušit, že jediná frčka na jejím krku se u své nové nositelky ještě pořádně neohřála. Picard už zaslechl zvěsti o tom, že letošní závěrečný ročník Akademie odpromoval o něco dříve, aby studenti mohli v nejkratším možném čase nastoupit do aktivní služby. Jen pro jistotu, samozřejmě. Ale ztráty Flotily se během invaze Borgů vyšplhaly ke čtyřiceti procentům. Dostat početní stavy na úroveň jen vzdáleně bezpečnou si od náborových oddělení vyžádá ještě značné úsilí.

V tichosti vyjeli výtahem do nejvyššího patra budovy – do svatyně admirality – a praporčice jej provedla slabě osvětlenou chodbou, lemovanou portréty vrchních velitelů. Nebyly seřazeny dle nějakého pořádku: bělovlasý člověk v tmavé uniformě s kravatou, jenž Flotile velel v době před utvořením Federace, tak zdobil zeď vedle Andoriana ve zlatozelené slavnostní uniformě následujícího století.

Po chvíli tiše došli až k masivním dvojitým dveřím. Praporčice kapitánovi naznačila, aby přiložil dlaň na bezpečnostní panel na zárubni. Učinil tak, dveře se s tichým zahučením rozestoupily a vpustily ho do poněkud předimenzovaného simulátoru.

Na jednom konci místnosti stál podlouhlý stůl čelem k volnému prostoru, který v krátké chvíli zaplní hologramy vlajkových důstojníků Flotily sloužících mimo Zemi, kteří se dnešního brífinku zúčastní za pomoci holokomunikace. Hrstka admirálů sloužících přímo zde už byla přítomna: Leonard James Akaar a Marta Batanidesová si povídali u stolu poblíž dveří, zatímco admirálové Masc, Batiste a Montgomery, pohrouženi v poměrně živé diskusi, seděli na opačném konci. Šestý účastník, admirál Nechayevová, však přistoupila k Jean-Lucovi s pozdravem: „Dobré ráno, kapitáne Picarde.“

„Dobré ráno, admirále,“ odpověděl zcela automaticky, protože tělo mu jasně dávalo na vědomí, že Slunce se chýlí k západu a blíží se večer. „Předpokládám, že se čeká na admirála Jellicoa?“

„Obávám se, že ne,“ nepatrně se zamračila. „Admirál včera v noci podal prezidentce Bacco svou rezignaci.“

Jakékoli známky únavy byly tytam: „Cože udělal? Proč?“

Teď už se nepokrytě mračila: „Ale no tak, vždyť nejste hlupák, Picarde. Pod jeho velením utrpěla Flotila největší porážku ve svých dějinách. Můžete si o něm myslet, co chcete, ale Edward Jellico je čestný muž, který se nikdy nebál přijmout zodpovědnost za své činy a rozhodnutí. A přesně to včera večer učinil.“

„O admirálově cti jsem nikdy nepochyboval,“ rychle opáčil Picard. Během let sice nesouhlasil s mnoha rozhodnutími svého nejvyššího nadřízeného a stejně tak nikdy nepřišel na chuť jeho neochotě přijmout druhý názor ve chvíli, kdy se v určité otázce již rozhodl, nicméně pokračoval: „Kvůli tomu, co se stalo, však nemusel nalehnout na meč. Obrazně řečeno. Žádný smrtelník by nedokázal otočit kormidlem nedávných událostí.“

S povzdechem přikývla: „V podstatě jsem mu řekla totéž. Podle mě byla právě ta neschopnost věci jakkoli ovlivnit poslední kapkou, kterou už pohár přetekl.“

Picardovi došla slova. S admirálem Jellicoem absolvoval bezpočet rozepří, a když minulý podzim admirál Ross odešel do zaslouženého důchodu, nedokázal nikdy plně pochopit a docenit, že se jeho nástupcem stal právě Jellico. Pokud by tedy mělo dojít na lámání chleba, nemohl by upřímně prohlásit, že admirálovy rezignace skutečně želí.

Jenže chléb se v současné době nelámal, byl rozdrcený na tisíce drobečků. Hvězdná flotila utrpěla nesmírné personální a materiální ztráty, a rezignace nejvyššího velitele byla jen další překážkou na cestě k obnově.

Myšlenky mu přetrhl zvuk otevíraných dveří. Obrátil k nim pozornost a na okamžik nedokázal poznat vysokou blondýnu, jež právě vstoupila do místnosti. Částečně za to mohl její obličej, který nyní postrádal borgský implantát nad levým okem a druhý, zdobící jí krk pod pravým uchem. Mnohem větší změnou však prošly řeč a držení těla. Sedmou z devíti Picard vždy pokládal za jednu z nejsebevědomějších osobností, s nimiž měl tu čest se setkat, tím spíše, že již v křehkém věku osmi let byla asimilací připravena o svou individualitu.

To však byl jen stín minulosti. Přes znamenitě předstíranou nebojácnost bylo jasně vidět, jak moc touží být co nejdále odtud.

„Kapitáne?“ Picard odvrátil pozornost od Sedmé k admirálu Akaarovi. Impozantní Capellan pokynul:

„Mohl byste se, prosím, posadit? Jsme již připraveni začít.“

Picard přešel k nabízenému křeslu. Shodou okolností se pozdní příchozí posadila hned vedle něj, ruce založené na prsou ve snaze zachovat dokonalé držení těla, jež pro ni až donedávna bylo zcela přirozené. Picard si dovolil slabý, přátelský úsměv: „Dobrý den, Anniko.“

Mladá žena sebou trhla a pohlédla na Jean-Luca.

„Kapitáne Picarde,“ odpověděla prostě a zadívala se opět před sebe.

„Velice se omlouvám, paní profesorko… Předpokládal jsem, že již neužíváte borgského označení,“ dodal Picard ve snaze napravit své faux pas. Mladá žena při všech předchozích setkáních protestovala, kdykoli bylo použito její původní jméno Annika Hansenová, a z jemu neznámých osobních pohnutek stále trvala na používání borgského označení. Kapitán však předpokládal, že po nedávných událostech svůj postoj přehodnotila.

„Irelevantní.“ Ani se na něj nepodívala.

Picard si ještě chvíli tázavě měřil její tvář a nemohl si přitom nevšimnout pevného stisku čelisti a napjatých svalů na šíji. Co cítil během caeliarského spojení s Borgy – co vnímal jednotně s celým Společenstvem – bylo přece tak pozitivní a povznášející! Nedokázal uvěřit, že tento bývalý borgský voják mohl projít stejnou zkušeností a být jí tak deprimovaný.

Než se však dokázal nadechnout k otázkám, mřížka holoemitorů kolem nich se zavlnila a zmizela, nahrazena jasně osvětlenou konferenční místností. Stůl, u něhož se Sedmou seděli, byl nyní součástí masivního dřevěného oválu, kolem nějž bylo dobře padesát nebo šedesát admirálů ze všech koutů Federace. Picard si okamžitě všiml Elizabeth Shelbyové, velící důstojnice Hvězdné základny Bravo a jedné z čelních expertek na Borgy – své zkušenosti s tímto druhem sbírala od prvních zvěstí a kontaktů. Spatřil ještě několik známých tváří – některé neviděl celé roky a překvapilo ho, že jej hodnostně přeskočily. Účastníci konference si mezitím uvědomili, že sezení začalo, a s očekáváním se zadívali do čela stolu.