Katja Frixe: Der zauberhafte Wunschbuchladen – Der hamsterstarke Harry © Dressler Verlag, Hamburg 2017.

Published by agreement with Dressler Verlag, Hamburg, Germany

All rights reserved

Translation © Alena Bezděková, 2019

ISBN 978-80-7617-865-6

Gustaf na lovu

„Vítejte všichni na našem velkém gruntování,“ zvolala paní Sovová dryáčnicky a otevřela Leovi a mně dokořán dveře do Čarokrásného knihkupectví. Pak každému z nás vtiskla do ruky chlupatou prachovku a ukázala na police. „Máme tady spoustu práce, tak se do toho radši hned pustíme. Pak nás čeká malé občerstvení v podobě přímo nebesky lahodných čokoládových dortíků.“

„Malé občerstvení…“ zašeptal Leo a kývl hlavou k prodejnímu pultu, kde stál velký podnos tak s třiceti čokoládovými zákusky. Vůbec jsem nepochybovala o tom, že ještě dneska všechny zmizí.

Znala jsem to z dřívějška, protože paní Sovová nakupovala čokoládové dortíky ke všem možným příležitostem. Vzpomněla jsem si na obrovský kopec čokolády, který strčila pod nos mé nejlepší kamarádce Lence a mně, když jsme se před několika měsíci musely rozloučit.

Lenčini rodiče se totiž rozvedli, a tak Lenka žila v jiném městě, asi sto kilometrů daleko. Naštěstí jsem se seznámila s Leem, který stejně jako já miluje knížky, takže s ním v knihkupectví trávím spoustu času.

„Nač ještě čekáte?“ zeptala se paní Sovová.

Měla na sobě podobnou zelenou zástěru, jakou nosívala moje babička, a světlé vlasy si svázala do rozčepýřeného uzlu. S veselým pohvizdováním prošla obchodem, pak udělala jeden dlouhý krok a vešla do výkladní skříně. Tam, kde obvykle trůnily nejrůznější knihy, teď stál červený kbelík s vodou.

Ponořila do něj hadr a plynulými pohyby začala umývat sklo. Voda stříkala všemi směry.

„Fujtajbl! Teď jsem to teda pěkně slízl!“ huboval Gustaf, černošedě pruhovaný kocour paní Sovové.

Seskočil z křesla a zalezl pod žebřík stojící vedle prodejního pultu.

„Vždyť přece víte, jak nesnáším vodu!“ prskl uraženě.

„Ale Gustafe, dnešek není den pro špatnou náladu!“ odpověděla paní Sovová s úsměvem.

„Sluníčko svítí, přišla Klárka s Leem a naše knihkupectví se bude jen blýskat! Co kdybys nám taky trošku pomohl?“

Že jsem kocouru Gustafovi rozuměla, mě vůbec nevyvádělo z míry. Čarokrásné knihkupectví paní Sovové totiž nebylo žádné obyčejné knihkupectví.

Nejenže si tady knihy čas od času dělaly, co se jim zlíbí, přebývali tady i mluvící kocour Gustaf a pan Král, moudré staré zrcadlo s mohutným pozlaceným rámem. Proč tomu tak je a proč je slyšíme mluvit jen paní Sovová a já, to jsem zatím nezjistila. Ale už jsem se jí na to přestala vyptávat.

Leo si přidřepl a natáhl ruku ke Gustafovi.

„Pojď sem, vylez. Tak se mi zdá, že tvůj huňatý ocas by byl ideální na utírání prachu.“

Nedokázala jsem skrýt úsměv, ale Gustafovi ten nápad nepřipadal vůbec legrační.

„Ha, ha, ha,“ pronesl uštěpačně. „Moc vtipný.

Pokud to ještě nevíte, kočičí ocas nemá s uklízením nic společnýho. Pomáhá mi udržovat rovnováhu, když skočím. A taky vám ukazuje, jakou mám náladu.“

„To víme i bez tvého ocasu,“ ozval se pan Král.

„Naneštěstí nás o tom průběžně informuješ svým žvaněním.“

„Proč bych vlastně měl já pomáhat při gruntování a to hloupé zrcadlo ne?“ zeptal se Gustaf.

„Protože já se na rozdíl od tebe nemohu pochlubit tak huňatou štětkou,“ odpověděl pan Král svým dunivým hlasem.

„TO NENÍ ŽÁDNÁ ŠTĚTKA…“

Paní Sovová odhodila s hlasitým šplouchnutím hadr do kbelíku a Gustaf rázem oněměl.

„Prosím!“ pronesla tiše. Leo se na mě tázavě zadíval.

„Už zase se hádají,“ konstatovala jsem jen a otřela jsem prachovkou pozlacený rám zrcadla. Pan Král se vzápětí zvučně rozesmál.

„Hned toho nech!“ vykřikl. „To strašně lechtá!“

„No vida! Hned mě to gruntování baví mnohem víc,“ usmála jsem se a strčila do Lea. „Pan Král je lechtivý!“

I když Leo jeho smích neslyšel, začal hned otírat prachovkou hladký povrch zrcadla.

Pan Král vyjekl. „Copak vám přeskočilo? Hned přestaňte! Pomooooc! Proč mi nikdo nepomůže!“

Smích zrcadla vylákal Gustafa zpod žebříku.

„Varuji tě!“ vyhrkl pan Král. „Jestli se k nim připojíš, tak za nic neručím!“

Gustaf se postavil před zrcadlo a mával ocasem ze strany na stranu. „Mám pocit, že tady v rohu zůstala ještě troška prachu. Tou HUŇATOU ŠTĚTKOU se mi ji docela určitě podaří dokonale odstranit.“

„Odvolávám všechno, co jsem řekl!“ vykřikl chichotající se pan Král. „Omlouvám se! Ale prosím, nezačínej s tím i ty.“

Měla jsem pocit, že mi podlaha pod nohama vibruje – tak se pan Král chechtal. Svým smíchem mě nakazil, a po chvíli se už smáli jak Gustaf, tak i paní Sovová a Leo. Dokázala bych zrcadlo lechtat klidně celé hodiny, ale když začalo žalostně hýkat, nechali jsme toho.

„Moc jsme toho neudělali,“ konstatovala paní Sovová a rychle si vsunula do pusy čokoládový dortík. „Ale zrcadlo se už blýská čistotou.“

„Doufám, že podobná procedura nebude v nejbližší době nutná,“ vyhrkl udýchaně pan Král.

„Vidím to tak za rok,“ uklidnila ho paní Sovová.

„Ovšem za předpokladu, že tě nikdo nebude ohmatávat. Někteří zákazníci bohužel neznají slitování.“

Zrcadlo si povzdechlo, zatímco Leo a já jsme se konečně pustili do práce.

„Tam vzadu je pár ležáků,“ vysvětlovala paní Sovová a ukázala na roh s nejrůznějšími příručkami.

„Jsem si jistá, že je pokrývá slušná vrstva prachu. Jenom doufám, že si v nich neudělala hnízdo nějaká myška!“

„Myši jsou moje specialita!“ vykřikl Gustaf.

Nálada se mu viditelně zlepšila. „Co kdybych Leovi asistoval! Ranní myška, šup do bříška!“ zarýmoval a rozběhl se za Leem, který si přenášel schůdky k označené polici. Gustaf miloval rýmování a snil o tom, že jednou vydá básnickou sbírku.

Já jsem mezitím vyšla po třech schůdcích do oddělení knih pro děti. Nebyly tam jen k prasknutí nacpané regály, ale i útulná galerie, na kterou se lezlo po provazovém žebříku. Tam nahoře jsem často trávila celé hodiny ponořená do některé z knih, kterou mi vyhledala paní Sovová, ale dneska jsem jí napřed musela pomoct při generálním úklidu, jak jsem slíbila. Zatímco jsem prachovkou přejížděla po řadě knih, vzpomínala jsem na tu bláznivou akci s únosem, kterou jsme s Lenkou naplánovaly před několika měsíci. Chtěly jsme zabránit Lenčinu stěhování. Jenže tenkrát to ani zdaleka neklaplo tak, jak jsme si představovaly. Bohužel.

Moje nejlepší kamarádka mi ještě pořád strašně chyběla, ale skoro každý večer jsme si telefonovaly nebo jsme debatovaly po Skypu a navštěvovaly jsme se, jak to jen šlo. Když mi přesto bylo smutno, Leo, paní Sovová, Gustaf nebo pan Král mě rozveselili.

„Ty knížky musíš napřed vytáhnout, abys mohla utřít prach i za nimi!“ zavolala paní Sovová a vytrhla mě tím z úvah. Odložila jsem prachovku, abych z police dokázala vyndat celou sérii knih o kopané.

Jenže měla tolik dílů, že mi pár svazků upadlo na zem, a najednou se po podlaze kutálela spousta malých kopacích míčů.

„My budeme hrát fotbal?“ vykřikl Gustaf, kterého už myšky zjevně nezajímaly. „Já jsem velký fanda švédského fotbalového týmu. Od hráčů jsem odkoukal pár fakt zajímavých triků.“

Pak si povzdechl. „Jestli se někdy dostanu do Švédska, určitě si zajdu na jejich zápas. A budu přitom pojídat masové kuličky nebo skořicové šneky.“

Gustaf zcela nepochopitelně miloval Švédsko a pořád tvrdil, že ho pojmenovali po švédském králi Carlu Gustafovi.

Leo se naklonil dozadu, aby viděl, co se v dětském koutku děje. Když uviděl tu spoustu malých kopačáků, překvapeně vytřeštil oči a málem spadl ze žebříku. Mně bylo jasné, že se uvolnily z obálek knih a rozhodly se jít vlastní cestou, a nepřipadalo mi to nijak nezvyklé. V Čarokrásném knihkupectví paní Sovové se takové věci prostě stávaly. Jenže pro Lea to bylo ještě nové a občas se hrozně vyděsil, když z police s detektivkami náhle zazněl výstřel nebo když se z některého rohu ozval šílený smích.

Když Gustaf míče packou poslal napříč oddělením dětských knih, znovu se odvalily na obálky a já mohla v klidu vytřít police.

Systematicky jsem se propracovávala sériemi a zjišťovala, že většinu knih znám. Nedokázala bych říct, kolik hodin z mého skoro jedenáctiletého života jsem strávila v tomhle knihkupectví, ale rozhodně jich nebylo málo!

U některých knih jsem si dokonce pamatovala, v jaké náladě jsem byla, když jsem je četla, protože paní Sovová měla mimořádný talent najít vždycky přesně takovou knížku, která se hodila ke konkrétní situaci.

„Dáme si přestávku!“ zvolala přesně v té chvíli.

Gustaf byl u pultu jako první a otíral se paní Sovové o nohy.

„Tohle je pro nejlepšího lovce myší a fotbalového kocoura na světě!“ pronesla slavnostně a postavila Gustafovi na podlahu talířek s čokoládovým dortíkem.

„Leo, dáš si taky?“ zeptala jsem se, protože mi připadalo, že se začetl do jedné z příruček. Rychle knihu zavřel, vrátil ji do police a seskočil z žebříčku.

„Musím říct, že je fakt zajímavý, k jakým tématům se vydávají příručky.“

„Schází mi tam emigrace koček,“ konstatoval Gustaf s plnou pusou.

Když jsem Leovi přeložila, co kocour právě řekl, ohnul se k němu a pohladil ho po hlavě. „Snad si nemyslíš, že někde na světě existuje krásnější místo než je tohle knihkupectví?“

Zalilo mě horko, když to Leo řekl, protože přesně to jsem si každou chvíli říkala taky. Pro mě totiž žádné krásnější místo na světě neexistuje.

„Co takhle Švédsko?“ zeptal se Gustaf tiše, ale když jsme s paní Sovovou zakroutily hlavou, povzdechl si. „Tak dobře, zůstanu tady, na tomhle nádherném místečku s fantastickými lidmi.“

„A nádherným zrcadlem,“ zahlaholil náhle pan Král a všichni jsme se rozesmáli.

Vtom zazvonil mobil. Můj to nebyl, i když Lenčin telefonát by mě opravdu potěšil. Paní Sovová zapínala mobil, jen když nebyla v knihkupectví – což se skoro nikdy nestávalo – a tak to mohl být jen Leův telefon. Tryskem vyrazil k batohu, který si odložil vedle vchodových dveří, a přijal hovor.

„Ano?“ pronesl a dodal: „Co se děje?“ a prošel dveřmi ven. Krátce nato se vrátil. „Hrozně mě to mrzí, ale musím domů,“ oznámil.

„Už teď?“ zeptala jsem se a cítila, jak mě zaplavilo zklamání.

Tolik jsem se na naši společnou akci těšila – a Leo teď jen tak zmizí?

„Mnohem radši bych zůstal tady,“ odpověděl mi a pokrčil rameny. „Ale musím s rodiči na oslavu narozenin tety Lízy. Tak trochu jsem doufal, že se tomu vyhnu…“

„Jestli chceš, najdu ti rychle nějakou knížku,“ navrhla paní Sovová. „Kdyby to náhodou byla nesnesitelná nuda.“

Leo se usmál. „Díky, možná příště. Teď mám vážně naspěch.“ Popadl batoh a všem zamával.

„Klárko, my se uvidíme zítra ve škole. Tak se měj!“ A byl v tahu.

„Ouvej!“ pronesl pan Král.

„Copak?“ zeptala jsem se.

„Tak mám pocit, že tady byl někdo důkladně vyvedený z míry.“

Zrcadlo se za tu spoustu let naučilo dokonale znát lidi a často vědělo, co se v nich odehrává.

„Leo? Kvůli návštěvě u tetičky?“ Popadla jsem čokoládový dortík a dodala: „Tak zlý to snad nebude.“

„Myslím, že mu dělá těžkou hlavu něco jiného,“ poznamenal pan Král.

Během uplynulých měsíců se z Lea a ze mě stali dobří kamarádi a neměli jsme před sebou žádná tajemství. Šla jsem za ním, když jsem se pohádala s brášky, nebo jsem mu zatelefonovala, když se mi po Lence stýskalo víc než obvykle. On mě na oplátku nechal, abych ho povzbuzovala, když jeho tým prohrál zápas v házené, nebo když ho tížila špatná známka.

Kdyby ho něco trápilo, věděla bych to, tím jsem si byla skoro jistá. „Tak se mi zdá, zrcadélko, že si někdo zas jednou dělá zbytečné starosti,“ řekla jsem. „S Leem je všechno v pořádku.“

Než jsme se znovu pustily do uklízení, paní Sovová zmizela v malé kanceláři za prodejním pultem a vrátila se s kalendářem v ruce. „Když jsme všichni tak pěkně pohromadě,“ pronesla zamyšleně a začala v něm listovat.

„Myslím, že by bylo načase uspořádat v knihkupectví zase nějakou pěknou akci. Od Noci v knihkupectví už uplynulo drahně času…

Napadá vás něco?“ zeptala se a nedočkavě se na nás zadívala.

„Jasnovidectví s panem Králem,“ navrhlo zrcadlo a paní Sovová se rozesmála. „Nikdo přece nesmí vědět, že umíš nahlédnout do budoucnosti! To si necháme pro sebe. Je to jedno z malých tajemství našeho Čarokrásného knihkupectví.“ Náhle se jako na povel vyhrnuly ze všech koutů knihy, z nich vylétla písmena a vytvořila slovo PARTY.

„To není špatný nápad,“ uznala jsem. „Co vy na to?“ zeptala jsem se a už jsem v duchu viděla, jak společně s paní Sovovou a spoustou hostů tancujeme při hlasité hudbě.