Dmitry Glukhovsky

METRO 2033

Copyright © 2008 by Dmitry Glukhovsky

www.nibbe-wiedling.de

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2010, 2022  by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-8043-1

Milí Moskvané a hosté hlavního města!

Moskevské metro je dopravní podnik,

ve kterém musíte počítat se zvýšeným rizikem.

Vývěska v jednom vagonu metra

Ten, kdo je dostatečně odvážný a vytrvalý,

aby celý život hleděl do temnoty,

spatří v ní jako první záblesk světla.

Chán

KAPITOLA 1 

NA OKRAJI SVĚTA

„Kdo je tam? Hej, Arťome, prověř to!“

Arťom neochotně vstal ze svého místa u ohně, přehodil si automatickou pušku ze zad na hruď a vykročil do tmy. Na samém kraji osvětleného prostoru se zastavil, úmyslně hlučně odjistil a chraptivě zavolal: „Stát! Heslo!“

Před minutou slyšeli z temnoty zvláštní šustění a nesrozumitelné mumlání. Teď se ozvaly spěšné cupitavé kroky. Někdo utíkal do hlubin tunelu; vyděsil ho Arťomův chraptivý hlas a cvaknutí zbraně. Arťom se rychle vrátil k ohni a křikl na Petra Andrejeviče: „Prásknul do bot a neprozradil, kdo je.“

„Ty ospalče, snad jsi dostal jasný rozkaz – když nikdo neodpoví, okamžitě střílet! Jak bys mohl vědět, kdo to byl? Třeba se zase blíží ďáblové!“

„Ne, myslím, že to nebyl člověk… Ty zvuky… A podivné kroky. Snad ještě poznám lidské kroky, ne? A kdyby to byli ďáblové, copak by takhle utíkali? Sám přece dobře víte, Petře Andrejeviči, že ti v poslední době útočí bez varování – hlídače přepadli holýma rukama a proti kulometné palbě šli se vztyčenou hlavou. Ale tenhle vzal hned nohy na ramena… Nejspíš to bylo nějaké vyplašené zvíře.“

„No tak dobrá, Arťome, ty toho zase víš! Když dostaneš rozkaz, laskavě ho plň a zbytečně o něm nemudruj. Možná to byl zvěd. Viděl, že je nás tu jen pár a jsme snadná oběť… Nakonec nás všechny oddělají, podříznou nám krky a zmasakrují celou stanici, jako se to stalo na Poležajevské, a to všechno jen proto, že jsi toho hajzla včas neodbouchl… Dej si na mě pozor! Příště tě za ním pošlu do tunelu!“

Arťoma zamrazilo. Představil si tunel za hranicí vzdálenou sedm set metrů. Už jen pomyšlení, že by se tam ocitl, bylo děsivé. Dál než 700 metrů na sever se nikdo neodvážil. Hlídky jezdily na drezíně k milníku 500 metrů, posvítily si na hraniční sloup reflektorem, a jakmile se přesvědčily, že ho nic zrůdného nenarušilo, urychleně se vracely. Dokonce i rozvědčíci, statní chlapi, bývalí mariňáci, se zastavili u značky 680 metrů, zakryli rukou žhnoucí konec cigarety a zírali do přístrojů pro noční vidění. Pak pomalu a tiše ustupovali; nespouštěli z tunelu oči, natož aby se k němu obrátili zády.

Strážní stanoviště, kde teď stáli, se nacházelo na 450. metru, asi padesát metrů od hraničního sloupu. Pohraniční kontrola se prováděla jednou denně a poslední obchůzka skončila už před několika hodinami. Nyní se tedy pohybovali na nejzazším stanovišti a od poslední kontroly se stvoření, která patrola snad ještě odstrašila, určitě přiblížila. Táhlo je to k ohni, blíž k lidem…

Arťom se uvelebil na svém místě a zeptal se: „A co se to vlastně stalo na Poležajevské?“

Ten příběh, při kterém člověku tuhla krev v žilách, vlastně znal. Podomní obchodníci ho na jeho stanici už vyprávěli. Přesto Arťoma lákalo poslechnout si všechno ještě jednou – stejně jako děti zbožňují, když jim vyprávíme hrůzostrašné pohádky o bezhlavých příšerách nebo upírech unášejících kojence.

„Na Poležajevské? Tys to ještě neslyšel? To je podivná historka. Podivná a hrozná. Nejdřív jim tam mizely průzkumné jednotky, pěkně jedna po druhé. Odešly do tunelu a už se nevrátily. Tamní vyzvědači jsou sice břídilové, to naši jsou jiná třída, ale mají přece taky menší stanici a nežije tam tolik lidí… Tedy nežilo. Každopádně průzkumníci začali najednou mizet. Jednotka se vydala na pochod – a byla fuč. Nejdřív si mysleli, že je něco zdrželo, tunel má u nich zákruty stejně jako u nás“ – Arťomovi při tom pomyšlení přeběhl mráz po zádech – „a ze strážního stanoviště ani ze stanice není nic vidět, to můžete svítit, jak libo. Jednotka zmizela, prostě tak, půl hodiny, hodinu, dvě hodiny. Řeklo by se, kam se mohla ztratit? Její příslušníci se vzdálili nanejvýš na kilometr, dál to měli zakázané – a taky to nebyli žádní idioti… Nakonec za nimi vyslali pátrací skupinu. Ta je dlouho hledala, z plna hrdla křičela – nic naplat. Nikde ani živáčka. To, že nikdo nic neviděl, bylo ještě normální. To skutečně strašlivé spočívalo v tom, že nikdo nic ani neslyšel, hlásku. A navíc tam nenašli žádné stopy.“

Arťom už litoval, že Petra Andrejeviče požádal, aby vyprávěl o Poležajevské. Ten byl totiž buď lépe informován, nebo se mohl pochlubit bujnou fantazií, každopádně uměl vyprávět mnohem víc podrobností než podomní obchodníci, kteří si získali neblahou proslulost svým vášnivým sklonem k výmyslům. Arťom cítil na zádech husí kůži, u ohně se začal cítit nesvůj, dokonce i nevinné šelesty mu drásaly nervy.

„No, takže nejdřív si mysleli, že vyzvědači prostě práskli do bot – nejspíš byli s něčím nespokojení, a tak zdrhli. Aby je kat spral! Když tolik touží po lehkém životě, musí si zadat s nejrůznější spodinou, s anarchistickou chamradí – ať je tedy po jejich. Takhle se o tom přece jen přemýšlelo snáz a klidněji. Za týden však zmizel další průzkumný tým. Chlapi přitom nesměli dál než půl kilometru od stanice. A stalo se přesně totéž: hrobové ticho a ani náznak stopy. Když během jednoho týdne zmizí dvě jednotky, není něco v pořádku. To se musí jako přijmout opatření a tak. A proto u 300. metru vybudovali zábranu. Přivlekli tam pytle s pískem, připravili kulomet, reflektor – všechno podle pravidel opevňovacího umění. Vyslali spěšného posla do stanice Begovaja, ti totiž uzavřeli konfederaci s Ulica 1905 goda. Dřív k nim ještě patřila i stanice Okťabrskoje pole, ale pak se tam něco stalo, nikdo přesně neví co, každopádně zničehonic se stala neobyvatelnou, lidi odtud utekli – ale o to teď nejde. Vypravili tedy někoho do Begové,aby je tam varoval, jako že je něco ve vzduchu a jestli by v případě nouze nepomohli. První posel ještě ani nestačil pořádně dorazit na místo určení, neuplynul ani jeden celý den – na Begové ještě promýšleli odpověď –, když vtom přiběhl druhý posel, ze kterého se pot jen lil, a oznámil, že celá posádka hraničního stanoviště je mrtvá, přičemž nepadl jediný výstřel. Všichni ztuhli. Co na tom bylo nejděsivější? No ono to vypadalo, jako by je všechny odkráglovali ve spánku! Ale jak by si mohli dovolit jednoduše usnout, po strachu, který prožívali, pomineme-li jejich jasné instrukce? Lidi ze stanice Begovaja okamžitě pochopili, že musí něco podniknout, aby náhodou nedopadli stejně. Vytvořili tedy z veteránů údernou jednotku, dobrých sto chlapů s kulomety a granátomety. Zabralo to samozřejmě nějakou dobu, asi tak půldruhého dne, ale nakonec se četa vydala na cestu. Když však přišla do Poležajevské, nenašla tam už ani živáčka – ale ani mrtvoly, všude byla jen krev. Tak to bylo. Čert ví, kdo to způsobil. Já osobně nevěřím, že by něčeho takového byli schopni lidé.“

„A co se stalo s Begovoj?“ zeptal se Arťom zastřeným hlasem.

„Nic. Když tu hrůzu viděli, vyhodili do povětří tunel vedoucí k Poležajevské. Jak jsem se doslechl, je teď dobrých čtyřicet metrů zasypaných, to se nedá odstranit bez strojů. Ale kde je vzít a nekrást? Ty už přece určitě takových patnáct let jenom rezivějí…“

Petr Andrejevič se odmlčel a zahleděl se do ohně.

Arťom si potichu odkašlal a ozval se: „Jasně… měl jsem samozřejmě střílet. Jsem to ale idiot!“

Z jižního směru, od stanice, zaslechli někoho volat: „Hej, vy tam, na 450. metru! Je u vás všechno v pořádku?“

Petr Andrejevič přiložil ruce k ústům a odpověděl: „Pojďte sem! Musíme si o něčem promluvit!“

Tunelem od stanice se k nim blížily tři postavy; na cestu si svítily kapesními svítilnami. Zřejmě to byli strážní z 300. metru. Když přistoupili k ohni, zhasli baterky a posadili se.

„Jak se máš, Petře? A jsi to vůbec ty? Už jsem se nemohl dočkat, koho asi tak dnes pošlou na okraj světa,“ ozval se s úsměvem hodnostně nejvyšší z trojice, muž jménem Alexej a vyklepal z balíčku cigaretu.

„Dobře poslouchej, Andrjucho! Můj mladej tady něco viděl, akorát nestihl vystřelit. Schovalo se to v tunelu. Myslí si, že se to nepodobalo člověku.“

„Cože, nebyl to člověk? A co to tedy bylo?“ zeptal se Andrej Arťoma.

„No já jsem to neviděl. Když jsem se zeptal na heslo, vzalo to nohy na ramena a zmizelo na sever. Ale je fakt, že to neznělo jako lidské kroky – na to byly moc lehké a rychlé, jako by to nemělo dvě, ale čtyři nohy…“

„Nebo tři!“ Andrej  významně zamrkal a zatvářil se strašidelně.

Arťomovi znenadání div nezaskočilo, protože si vzpomněl na historky o trojnohých lidech na trati do stanice Filevskaja, která se zčásti rozkládala na povrchu a tunel probíhal těsně pod zemí, takže neskýtal prakticky žádnou ochranu před zářením. Z téhle trati pronikaly do spleti metra samé trojnohé, dvouhlavé a jiné zrůdy.

Andrej popotáhl dým z cigarety a obrátil se ke svým lidem: „No dobře, chlapci, když už tady jednou jsme, proč bysme chvíli neposeděli? A jestli se tu ukážou nějací trojnozí, pomůžeme. Máte tu čajník?“

Petr Andrejevič vstal, nalil z kanystru vodu do vyboulené, začazené konvice a pověsil ji nad oheň. Za několik minut se z ní valila pára a pískala; ten důvěrně známý a domácký zvuk Arťoma trochu zahřál a uklidnil. Pozorněji si prohlédl lidi sedící kolem ohniště; všechno to byli silní a spolehliví muži, zakalení zdejším tvrdým životem. Těm se dalo věřit a člověk se o ně mohl opřít. Jejich stanice odjakživa platila za jednu z nejblahobytnějších na celé trati – a to jen proto, že tu žili takoví lidé. Všechny vzájemně spojoval hluboce citový, téměř bratrský vztah.

Arťomovi už bylo přes dvacet. Světlo světa spatřil ještě tam nahoře, a proto nebyl tak hubený a bledý jako ti, kteří se narodili v metru a nikdy se neodvážili na povrch – nikoli snad ze strachu z ozáření, nýbrž ze žhnoucí síly slunce ničícího veškerý pozemní život. Sám Arťom, pokud si vzpomínal, pobýval tam nahoře jen jedenkrát – a i to jen na okamžik; radioaktivní záření tam bylo tak intenzivní, že všichni zvědavci během pár hodin shořeli, ještě než se stačili dosyta vynadívat na bizarní svět nacházející se na povrchu.

Na otce si nevzpomínal. Matka s ním byla až do jeho pěti let; tehdy ještě žili na stanici Timirjazevskaja.Vedlo se jim dobře, život plynul klidně a spokojeně – až do dne, kdy na stanici zaútočily krysy.

Obrovské šedé mokré krysy se znenadání bez jakéhokoli varování přihrnuly jedním z temných postranních tunelů. Ten se na nenápadné odbočce z hlavní trasy směřující k severu ztrácel hluboko v podzemí, kde se rozplynul ve složité spleti tvořené stovkami chodeb a labyrintů překypujících hrůzou, ledovým chladem a odporným zápachem. Tunel vedl do říše krys, místa, kam se neodvažovali vkročit ani ti nejodvážnější dobrodruzi. Dokonce i když poutník špatně četl v mapách tunelů a tras a nedopatřením se ocitl na okraji tohoto světa, cítil instinktivně temné nebezpečí, které odtud vycházelo, a s mrazením v zádech se zarazil před zejícím otvorem vchodu jako před branou města zamořeného morem.

Krysy nikdo nikdy nevyplašil. Ani živáček nesestoupil do jejich říše. Nikdo se neodvážil narušit její hranice.

Ony přišly samy od sebe.

Ten den zemřelo mnoho lidí, když proud obrovských krys, tak velkých, že něco takového ještě nikdo nikdy neviděl, přetekl přes zábrany a posléze zaplavil celou stanici. Bylo jich tolik, že pod sebou pohřbívaly lidi; ponurá masa jejich těl dusila smrtelné výkřiky obětí. Krysy sežraly všechno, co se jim postavilo do cesty: mrtvé i živé stejně jako zabité soukmenovce – zaslepeně, neúprosně, poháněny nepochopitelnou mocí pronikaly stále dál a dál.

Naživu zůstalo jen pár lidí. Nebyli to ženy, starci nebo děti, ačkoli se obvykle dočkají záchrany jako první, nýbrž pět silných mužů, kteří stačili smrtící proud předběhnout. Dokázali mu uniknout jen proto, že drželi stráž v jižním tunelu na stanovišti s drezínou. Když uslyšeli křik ze stanice, jeden z nich vyběhl, aby zjistil, co se stalo. Timirjazevskaja už bojovala svůj smrtelný zápas, když spatřil stanici na konci traťového úseku. Viděl, jak záplava krys směřuje na nástupiště, a okamžitě pochopil, co se stalo. Už se chystal zase zpátky, protože mu bylo jasné, že těm, kteří brání stanici, nemůže pomoct, když vtom ho někdo zezadu uchopil za paži. Otočil se. Za rukáv ho křečovitě tahala jakási žena a s obličejem zrůzněným strachy křičela, aby namáhavě přehlušila mnohohlasý zoufalý nářek: „Zachraň ho, vojáku. Měj s námi soucit!“

Spatřil dětskou ruku, pár malých nateklých prstů, které se k němu natahovaly. Uchopil je a nepřemýšlel o tom, že někomu zachraňuje život; byl prostě voják a požádali ho, aby projevil soucit. Táhl za sebou dítě, které se mu prostě pověsilo na paži, a běžel s prvními krysami o závod, závod se smrtí – dopředu tunelem, tam, kde čekala drezína s ostatními. Už zdálky, ze vzdálenosti dobrých padesáti metrů, na ně volal, ať nahodí motor. Byla to jediná motorizovaná drezína v okruhu deseti stanic. Okamžitě vyjeli, nejvyšší možnou rychlostí prosvištěli stanicí Dmitrovskaja, na které se tísnilo jen pár osídlenců. Při projíždění na ně z drezíny volali: „Utíkejte! Krysy!“ Bylo jim však jasné, že ti se už nemohou zachránit. Jakmile se přiblížili na dohled přední stráže na Savelovské, se kterou tehdy naštěstí žili v míru, zpomalili, aby nebyli považováni za útočníky a aby už zdálky na ně nestříleli. Z plna hrdla řvali na hlídky: „Krysy! Blíží se krysy!“ Byli smířeni s tím, že stanici Savelovskaja nechají za sebou a budou dál prchat, po celé Serpuchovsko-Timirjazevské trati, všude zapřísahat o propuštění, dokud bude ještě existovat nějaký cíl, kam by se mohli uchýlit, než šedá láva nakonec zaplaví celé metro.

Naštěstí se však na Savelovské nacházelo něco, co jim a celé stanici, ba dokonce nejspíš celé trati, zachránilo život. Jen co strážným o překot vylíčili hrozící smrtelné nebezpečí, pustili se ti odvážní muži do díla a odhalili působivý stroj. Byl to plamenomet, který zruční technici sice sestavili z jednotlivých nalezených dílů, ale přesto byl neobyčejně výkonný.

Už bylo vidět první krysy a šustění a škrábání tisíců drápků znělo z temnoty stále hlučněji. Strážní přístroj nahodili a vypnuli ho až tehdy, když došlo palivo. Oranžový několikametrový plamen s ohlušujícím syčením zaplavil tunel a pálil a škvařil krysy, nepřetržitě, dlouhých deset, patnáct, dvacet minut. Vzduch se naplnil odporným zápachem spáleného masa a smrtelným pištěním hlodavců. A za zády strážců Savelovské, kteří budou později za svůj hrdinský čin vychvalováni na celé trati, se zastavila drezína, připravená k překonání dalšího úseku. Vezlo se na ní pět uprchlíků z Timirjazevské – a dítě, které zachránili. Byl to chlapec a jmenoval se Arťom.

Krysy se stáhly. Jeden z posledních vynálezů lidského válečného umění zlomil jejich slepou vůli. Člověk byl odjakživa vynalézavější vrah než jakákoli jiná bytost.

Krysy tedy ustoupily a vrátily se do své obrovské říše, jejíž skutečné rozměry nikdo neznal. Všechny tyto labyrinty v nepředstavitelné hloubce byly tajuplné a – alespoň to tak vypadalo – pro fungování metra naprosto bezvýznamné. Přes ujišťování někdejších zaměstnanců metra bylo obtížné si představit, že tohle bludiště vybudovali úplně obyčejní stavební dělníci.

Těch lidí, kteří kdysi stavěli metro a byli považováni za skutečné autority, už moc nezbývalo, a proto požívali o to větší úcty. Jako jediní nepropadali panice tehdy, když museli opustit bezpečný prostor vlaku a opět se sejít v temných tunelech moskevské podzemní dráhy, ve skalnatém lůně metropole. Všichni obyvatelé stanice projevovali těmto autoritám bezvýhradný respekt a vychovávali v tomto duchu i své děti. Snad právě proto si Arťom navždy zapamatoval jediného muže tohoto druhu, bývalého pomocného strojvedoucího; byl to vyzáblý muž, neduživý od dlouholeté práce v podzemí, v ošoupané a seprané uniformě zaměstnance metra, která sice už dávno ztratila fazonu, ale on ji pořád nosil se stejnou hrdostí, s jakou si admirál ve výslužbě obléká svou slavnostní výstroj. Arťom byl tehdy ještě capart a měl dojem, že z křehké postavy pomocného vlakvedoucího vyzařuje nevýslovná velikost a síla…

Nebylo divu, bývalí pracovníci metra byli pro ostatní obyvatele něco jako domorodý vůdce pro účastníky vědecké výpravy do džungle. Všichni jim věřili na slovo a bezvýhradně se na ně spoléhali, protože na jejich znalostech a dovednostech záviselo přežití ostatních. Když se jednotné vedení metra rozpadlo a tento rozsáhlý objekt civilní obrany a obrovský atomový a protiletecký kryt se roztříštil na mnoho jednotlivých stanic a kvůli nedostatku společných mocenských struktur se ponořil do chaosu a anarchie, převzali mnozí z nich vedení stanic, které se staly nezávislými a samostatnými. Tak vznikly zvláštní trpasličí státy s vlastními ideologiemi, režimy, vůdci a armádami. Vzájemně spolu bojovaly a spojovaly se do federací a konfederací. Po nějakou dobu to byly rozvíjející se říše, které si pak ze dne na den podrobili nebo kolonizovali někdejší přátelé nebo otroci. Proti společným nebezpečím se dočasně uzavírala spojenectví, ale jakmile riziko pominulo, všichni se začali napadat s původní zarputilostí. Zuřivě se přeli o všechno – životní prostor i potraviny, tedy bílkovinné kvasničné kultury, plantáže hub pěstovaných bez světla, drůbežárny i vepříny, kde byli bezbarvými houbami vykrmováni vepři odchovaní v podzemí a souchotinářská kuřata. A samozřejmě o vodu – to znamená o filtry. Našli se mezi nimi barbaři, kteří neuměli opravit svá nevyhovující filtrační zařízení a hynuli na vodu kontaminovanou radioaktivitou – ti s animální zuřivostí napadali bašty civilizace, tedy stanice, kde řádně fungovala dynama a malé podomácku vybudované vodní elektrárny, kde důsledně opravovali a čistili filtry a kde se pod pečlivýma rukama žen vlhkou půdou provrtávaly kloboučky žampionů a nasycení vepři spokojeně pochrochtávali ve výbězích.

Lidi v tomto nekonečném a zoufalém boji poháněl pud sebezáchovy a věčně revoluční princip: „Vezmi a rozděl!“ Obránci zámožných stanic, vycvičení bývalými profesionálními vojáky, tvořili úderné formace, které odolávaly útokům vandalů až do poslední kapky krve, přecházely do protiútoků a bojovaly o každý metr tunelu mezi stanicemi. Tito bojovníci posilovali svůj vojenský potenciál, aby dokázali reagovat na přepadení trestnými výpravami, zatlačovali sousedy – pokud s nimi nežili v míru – ze životně důležitých úseků a v neposlední řadě kladli odpor zlu vycházejícímu ze všech otvorů a tunelů – zlu v podobě podivných, znetvořených a nebezpečných tvorů, z nichž každý by přivedl Darwina k zoufalství tím, jak málo odpovídá evolučním zákonům. Záření zřejmě změnilo neškodné představitele městské fauny ve zplozence pekla; je ale možné, že v oněch nedozírných hlubinách přebývali odjakživa a lidé je teď jenom vyrušili. A ať se tito netvoři sebevíc odlišovali od všech známých zvířecích druhů, tvořili část života na Zemi. Jistě, zohavenou a zpustlou, ale přesto část života. I je, jako všechny organismy na této planetě, poháněl jediný impulz – přežít. Za každou cenu…

Arťom přijal bílý smaltovaný hrnek, ve kterém šplíchal čaj, jejich čaj, čaj z jeho stanice. Byl to vlastně jen vývar ze sušených hub s nějakými přísadami, protože pravý čaj už téměř neexistoval, a proto se pil jen o velkých svátcích; byl také mnohem dražší než houbový nápoj. Lidé ze stanice měli přesto svůj lektvar rádi, byli na něj hrdí a říkali mu „čaj“. Cizinci ho zpočátku zhnuseně vyplivli, ale pak si na něj zvykli. Jejich čaj si záhy získal věhlas i za hranicemi stanice, a dokonce i podomní obchodníci se tady kvůli němu zastavovali. Nejdřív jich bylo jen pár, kteří kvůli tomu nasazovali krk, ale posléze se čaj rozšířil po celé trase, začala se o něj dokonce zajímat i Hanza, a ke stanici VDNCh mířily početné karavany, aby získaly tenhle kouzelný mok. Začaly téct peníze – a kde jsou peníze, tam jsou i zbraně, dřevo a vitaminy. Jedním slovem, tam je život. Počátek výroby čaje na VDNCh přinesl této stanici rozkvět. Z okolních stanic a traťových úseků sem přicházeli obchodníci a postupně tu zavládl blahobyt. Lidé z VDNCh byli hrdí i na své vepře. Vyprávělo se dokonce, že právě odsud se tato domácí zvířata rozšířila do celého metra. Údajně se na úplném počátku několik odvážlivců probilo k polozničenému vepřínu v areálu výstaviště a odtud zahnali zbylá zvířata do stanice.

„Poslyš, Arťome, jak se daří Suchému?“ zeptal se Andrej, který rovněž malými opatrnými doušky usrkával horký čaj.

„Strýčkovi Sašovi? Všechno v pořádku. Teprve nedávno se vrátil z výzkumné výpravy s našimi lidmi. Z expedice, ale o tom určitě také víte.“

Andrej byl o dobrých patnáct let starší než Arťom. Působil vlastně jako průzkumník a jen zřídkakdy ho bylo vidět blíž než u 450. metru, a když, pak jedině jako velitele. Tentokrát ho však přidělili na 300. metr, kvůli zajištění. Přesto ho to táhlo do hlubiny a využíval sebemenší záminky, jakéhokoli mylného poplachu, aby se přiblížil k temnotě a jejímu tajemství. Miloval tunel a znal všechny jeho odbočky. Naopak na stanici, mezi rolníky, dělníky, kupci a správními úředníky, se necítil dobře – nejspíš proto, že ho tam nikdo nepotřeboval. Nikdy by se nepřiměl k tomu, aby se přehraboval v tenkých vrstvách zeminy na pěstování hub – nebo ještě hůř, aby stál až po kolena v hnoji a těmito houbami krmil tučná prasata. Ani obchod mu nic neříkal a už od dětství nemohl kramáře vystát. Duší i tělem byl vždycky voják a bojovník, přesvědčený o tom, že pouze to je povolání důstojné pro skutečného chlapa. Byl pyšný, že celý život nedělal nic jiného, než že ochraňoval páchnoucí rolníky, nervózní obchodníky a často nesnesitelně činorodé správce i děti a ženy. Ženám se líbilo jeho blahosklonné chování vyzařující vědomí síly, dokonalá sebejistota, bezstarostnost ve vztahu k sobě samému i těm, kteří byli s ním – byl přece vždy schopen je ochránit. Ženy mu slibovaly lásku a bezpečí, ale on se začínal cítit bezpečně až od 50. metru, když světla stanice zmizela za zatáčkou. Tam s ním ovšem ženy nechodily…

Čaj ho nejspíš povzbudil, protože odložil starý černý baret, otřel si rukávem vlhký knír a vyptával se Arťoma na poslední noviny, fámy, které Arťomův nevlastní otec, zvaný strýc Saša, přinesl z expedice. Strýc Saša byl onen muž, který před devatenácti lety na stanici Timirjazevskaja zachránil malého chlapce před krysami a později sám převzal jeho výchovu, protože nepřenesl přes srdce, aby ho někomu odevzdal.

„Možná že toho trošku vím,“ připustil Andrej, „ale rád si to poslechnu podruhé. Nebo je ti to snad na obtíž?“

Andrej nemusel Arťoma dlouho přemlouvat. Velice rád dával historky svého nevlastního otce k lepšímu – nakonec mu přece budou všichni bez dechu naslouchat.

„No, asi víte, kam se vydali…,“ začal Arťom.

„Vím jen to, že na jih. Ti vaši vyslanci dělají přece ze všeho strašné tajemství.“ Andrej se usmál a mrkl na jednoho ze svých lidí. „Mimořádné administrativní úkoly, no jistě!“

Arťom odmítavě mávl rukou. „Ale kdepak, tentokrát to vůbec nebylo nic tajného. Měli jednoduše prozkoumat situaci a získat informace, a to spolehlivé informace. Žvanění nějakých obchodních cestujících, kteří se tu a tam zastaví na naší stanici, se nedá věřit. Občas to bývají i provokatéři, kteří úmyslně rozšiřují falešné informace.“

„Obchodníkům by se nemělo věřit vůbec nikdy,“ zabručel Andrej. „Jsou to chamtivci. Jak by člověk mohl být s nimi v bezpečí? Dneska prodají Hanze tvůj čaj a zítra bůhvíkomu tebe, a to se vším, co máš. Asi se jen chtějí dostat k našim informacím. Upřímně řečeno, nedůvěřuju ani našim vlastním.“

„Tak to jste úplně vedle, Andreji Arkadiči. Ti jsou v pořádku. Skoro všechny je znám osobně. Jsou to normální lidi. Mají jen rádi peníze, chtějí se mít líp než ostatní, něčeho dosáhnout.“

„Vždyť to říkám. Milují peníze. Chtějí se mít líp než ostatní. A ty víš, co dělají, když zmizí v tunelu? Můžeš mi zaručit, že je na nejbližší stanici nenaverbují nějací agenti? Tak můžeš, nebo ne?“

„Jací agenti? Komu se naši obchodníci dostali do rukou?“

„No vidíš, Arťome! Jsi ještě mladý a moc toho nevíš. Radši poslouchej starší a uvidíš, že zůstaneš naživu déle.“

„Ale někdo přece musí tu práci dělat! Kdyby nebyli obchodníci, seděli bysme tu bez munice. Se starými Berdanovými puškami bysme mohli na ďábly střílet tak akorát sůl a popíjet čajíček.“

„No dobře, ty amatérský ekonome… Pověz mi radši, co tam viděl Suchoj. Co se děje u sousedů? Na stanicích Alexejevskajanebo Rižskaja?“

„Na Alexejevské? Nic nového. Dál tam pěstujou ty svoje houby. Je to jen taková díra, nic víc. Říká se,“ Arťom ztišil hlas, „že se k nám chtějí připojit. A Rižskaja by taky proti tomu nic neměla. Čím dál tím víc na ně tlačí z jihu. Nálada je mizerná. Pořád se šušká o nějakých nebezpečích, všichni se něčeho bojí, ale nikdo neví čeho. Jednou prý kdesi vznikla nová říše, pak zase mají strach z Hanzy, nakonec je to něco jiného. A všechny tyhle bezvýznamný Zapadákovy teď škrábou na naše dveře.“

„Co chtějí?“

„Abysme vytvořili federaci. Vybudovat společný obranný systém, posílit hranice na obou stranách, do spojovacích tunelů zabudovat stálé osvětlení, zorganizovat domobranu, zasypat boční tunely a chodby, zprovoznit dopravní drezíny, položit telefonní kabely, na volných plochách pěstovat houby… Prostě něco jako společný hospodářský systém, se spoluprací a vzájemnou pomocí, když na to přijde.“

„A kde byli předtím?“ zavrčel Andrej. „Kde byli, když se z botanické zahrady na stanici Medvedkova vyhrnuly všechny ty potvory? A kdo o nich slyšel, když nás napadli ďáblové?“

„Hele, Andreji, nemaluj čerta na zeď,“ ozval se Petr Andrejevič. „Naštěstí tu ještě nejsou žádní ďáblové! Ale neporazili jsme je. Něco se tam muselo stát, v jejich vlastních řadách, a proto jsou teď hezky zticha. Možná jenom sbírají síly. Každopádně by se nám takové spojenectví hodilo, navíc přímo s našimi sousedy. Z toho by přece měly užitek obě strany.

„A pak konečně budeme mít volnost, rovnost a bratrství,“ utrousil vztekle Andrej a demonstrativně odpočítával na prstech.

„Takže ten příběh vás už nejspíš nezajímá, že?“ ozval se trochu uraženě Arťom.

„Ale to víš, že jo, jen povídej,“ odvětil Andrej. „Petr a já se pak budeme hádat dál. Tohle je naše věčné téma.“

„No dobře. Každopádně náš šéf s tím údajně souhlasí. Musí se jenom prodiskutovat podrobnosti. Brzy svolají shromáždění. A pak bude referendum.“

Andrej se ušklíbl. „No jistě, referendum. Když lidi přikývnou, je všechno rázem jasné. Pokud to odmítnou, špatně si to promysleli a laskavě si to znovu nechají projít hlavou.“

„A co za stanicí Rižskaja, co se tam děje?“ zeptal se Petr Andrejevič, aniž by dbal na Andreje.

„No, co by se tam dělo? Tam je Prospekt Mira, naše hranice s Hanzou. Můj nevlastní otec tvrdí, že s Hanzou je to pořád stejné; mír s rudými pořád ještě platí. Po válce tam už nikdo ani nevzdechne…“

Společenství okružních stanic se nazývalo Hanza. Okružní trasa spojovala všechny linky metra. Každá stanice Hanzy ležela na průsečíku některé z obchodních cest. Proto se už od samého počátku staly místem, kde se setkávali obchodníci z celé sítě metra. Rychle bohatli a velmi brzy pochopili, že toto bohatství vzbudí značnou závist; rozhodli se tedy, že se spojí. Oficiální označení bylo příliš zdlouhavé, a tak společenství záhy pojmenovali prostě a jednoduše Hanza, podle středověkého svazku německých obchodních měst. Hanza zpočátku zahrnovala jen část okružních stanic, ke spojování docházelo postupně. Nejprve vznikl úsek mezi stanicemi Kijevskaja a Prospekt Mira, takzvaný Severní oblouk, ke kterému se připojily stanice Kurskaja, Taganskaja a Okťabrskaja. Později se přidaly Paveleckaja a Dobryninskaja, a tak se vytvořil druhý oblouk, Jižní. Největší problém a nejvýznamnější překážka na cestě k úplnému spojení obou oblouků však byla trasa Sokolničeskaja.

„Věc se má totiž tak,“ vyprávěl kdysi Arťomův otčím, „trasa Sokolničeskaja měla odjakživa zvláštní postavení. Když se podíváte na plánek, vidíte to na první pohled. Za prvé, připomíná tvarem šíp. Za druhé, je jasně rudá, a to na všech pláncích. I názvy stanic mluví samy za sebe. Je tam například Krasnoselskaja, Krasnyje vorota, Komsomolskaja, Biblioteka imeni Lenina – a aby toho Lenina nebylo málo, tak ještě Leninskije gory…“ Nejspíš to byly ty názvy nebo to mělo nějaký jiný důvod, že se na téhle trase časem shromáždili všichni lidé nostalgicky toužící po návratu slavné socialistické minulosti. Různé plány na obnovení sovětského státu tam padaly na obzvlášť úrodnou půdu. Když se první stanice oficiálně přihlásila k ideálům komunismu a socialistické formy vlády, připojila se zanedlouho i sousední. Potom se revolučním nadšením nechali nakazit lidi na druhém konci tunelu, svrhli svou dosavadní administrativu a pak už nebyli k zastavení; poslední ještě žijící váleční veteráni, bývalí pracovníci komsomolu, straničtí funkcionáři a samozřejmě i „proletariát“ – ti všichni přeběhli do revolučních stanic.

Založili výbor, který měl být odpovědný za šíření nové revoluce a komunistické ideologie v celém metru; pyšnil se téměř leninským názvem Interstacionála. Tento výbor vytvářel jednotky profesionálních revolucionářů a propagandistů a vysílal je do nepřátelského tábora. Celkově to všechno probíhalo bez velkého krveprolití, protože vyhladovělí lidi nepříliš produktivní trasy Sokolničeskaja toužili po „obnovení spravedlnosti“, čehož se podle jejich přesvědčení dalo dosáhnout jen sblížením poměrů. A tak zanedlouho na celé trase vzplál purpurový plamen revoluce. Most podzemní dráhy přes řeku Jauzu zůstal jako zázrakem nedotčený, takže spojení mezi stanicemi Sokolniki a Preobraženskaja ploščaď fungovalo. Zpočátku se dal ten krátký úsek na povrchu zvládnout jen v noci a s drezínami jedoucími plnou rychlostí. Potom však váleční zajatci a odsouzenci s nasazením života most obezdili a zastřešili. Stanice se vrátily ke svým původním sovětským názvům: Čistyje prudy se zase jmenovala Kirovskaja, Ljubjanka se znovu změnila na Džeržinskaja a Ochotnyj rjad se opět stal Prospektom Marksa. Stanice s neutrálními názvy byly rychle opatřeny ideologicky jednoznačnějšími označeními: Sportivnaja se přejmenovala na Kommunističeskaja, Sokolniki na Stalinskaja a Preobraženskaja ploščaď, kde všechno začalo, na Znamja Revoljucii, tedy Prapor Revoluce. A tak se tato trasa, která se kdysi nazývala Sokolničeskaja, i když Moskvané jí nikdy nepřestali říkat rudá linka, oficiálně stala Rudou trasou.

Tím to však skončilo.

Jakmile se totiž kompletně zformovala Rudá trasa, začala vznášet první požadavky na další linky. To byla poslední kapka do číše trpělivosti ostatních stanic. Příliš mnoho lidí ještě mělo v živé paměti, co znamená sousloví „sovětská moc“; mnozí spatřovali v agitačních skupinách, které se z Interstacionály rozcházely do celého metra, metastázy nádoru, který hrozil celému organismu zkázou. A ačkoli propagandisté Interstacionály slibovali elektrifikaci podzemní dráhy a tvrdili, že to v kombinaci s mocí sovětů povede přímo ke komunismu (jen málokdy byla tato bezostyšně uzurpovaná Leninova deviza aktuálnější), nenechali se lidé z druhé strany Rudé trasy těmito přísliby oklamat. Interstacionární krasořečníci byli všude pochytáni a odesláni nazpět do svého sovětského státu.

A tehdy rudé vedení nařídilo, že je načase jednat s veškerou rozhodností. Pokud zbytek metra sám od sebe nechce rozdmýchat radostný oheň revoluce, musí se mu s tím trochu pomoct. Sousední stanice, zneklidněné zesílenou komunistickou propagandou a podvratnými akcemi, dospěly k obdobnému závěru. Historická zkušenost jasně ukázala, že komunistickou nákazu nejlépe ze všeho šíří bajonet.

Začalo hřmít.

Koalice antikomunistických stanic v čele s Hanzou, která byla rozdělena na dvě poloviny a toužila po tom, aby se kruh přerušený rudými stanicemi zase spojil, výzvu přijala. Rudí ovšem nepočítali s organizovaným odporem a přecenili vlastní síly. Ukázalo se, že očekávané snadné vítězství je v nedohlednu.

Ve skutečnosti se rozpoutala dlouhá a krvavá válka. Pro beztak nepříliš početné obyvatelstvo metra se stala životní zkouškou. Vlekla se půldruhého roku a v podstatě sestávala z pozičních bojů, avšak jak je v takových případech obvyklé, s partyzánskými výpady, diverzními akcemi, ničením tunelů, střílením válečných zajatců a dalšími hrůznostmi na obou stranách. Docházelo k přesunům vojsk, obklíčením, průlomům, dali o sobě vědět vojevůdci, hrdinové i zrádci. Podivné na této válce však bylo to, že žádný ze soupeřů nedokázal posunout frontovou linii o vzdálenost, která by stála za zmínku. Občas to vypadalo, že jedna strana získala převahu a obsadila jednu spojovací stanici; protivník však vzápětí napnul všechny síly, zmobilizoval dodatečné jednotky a miska vah se znovu vychýlila opačným směrem.

Válka však pohlcovala zdroje, požadovala nejlepší lidi a všechny účastníky smrtelně vyčerpávala.

Nakonec toho měli přeživší až po krk. Revoluční vůdci potichu a v tajnosti nahradili původní úkoly skromnějšími. Jestliže na počátku bylo jako cíl vyhlášeno rozšíření socialistické moci a komunistické ideologie v celém metru, chtěli teď mít rudí pod kontrolou alespoň svou velesvatyni – stanici Ploščaď Revoljucii. Za prvé, kvůli názvu Náměstí Revoluce, ale za druhé také proto, že se nacházela blíž než kterákoli jiná stanice k Rudému náměstí a Kremlu, na jehož věžích pořád ještě zářily rubínově rudé hvězdy (pokud obyvatelé metra věřili několika ideologicky kovaným snaživcům, kteří se opovážili vystoupit nahoru, aby si to ověřili). A pak tam, na povrchu, vedle Kremlu, samozřejmě stálo uprostřed Rudého náměstí mauzoleum. Nikdo nevěděl, jestli se v něm ještě nachází Leninova mrtvola – a už to ani nehrálo žádnou roli. Během dlouhých let vlády sovětů se mauzoleum osamostatnilo a z pompézní hrobky se změnilo v posvátný symbol kontinuity moci. Z jeho balkonu velcí vůdci minulosti přihlíželi vojenským přehlídkám. Není tedy divu, že právě toto místo nynější mocipány nevýslovně fascinovalo. A vyprávělo se, že z Náměstí Revoluce vedou podzemní chodby do tajných laboratoří mauzolea a odtud do někdejší Leninovy pohřební komory.

Rudí drželi ve své moci stanici Ploščaď Sverlova, dříve Těatralnaja. Byla opevněná a sloužila jako místo, kde se soustředila armáda na zteče a útoky proti stanici Ploščaď Revoljucii. S náboženskou horlivostí křižáckých rytířů neúnavně povolávali revoluční vůdci své věrné družiny k útokům proti této stanici a za osvobození mauzolea. Obránci však velice dobře chápali, jaký význam má tato lokalita pro rudé, a hájili ji do posledního muže. Ploščaď Revoljucii se změnila v nedobytnou pevnost. Nejstrašnější a nejkrvavější boje celé války byly vybojovány v okolí této stanice a tam také padla většina vojáků. Ty bitvy odhalily hrdiny, kteří se, jako kdysi Alexandr Matrosov, vrhali do otevřené kulometné palby nebo se ověsili granáty, aby vyhodili do vzduchu nepřátelské palebné pozice. Ačkoli to bylo zakázané, používaly se tehdy proti lidem i plamenomety – bez většího úspěchu. Pokud se rudým jednoho dne podařilo obsadit stanici, nedokázali se v ní udržet – hned příští den utrpěli při protiútoku koalice bolestné ztráty a museli se zase stáhnout.

Přesně totéž, jen s opačným znaménkem, platilo o stanici Biblioteka imeni Lenina. Obsadili ji rudí, zatímco vojenské síly koalice se je neustále pokoušely vyhnat. Pro koalici měla tato stanice nesmírný význam, protože v případě úspěšného dobytí by rozdělila Rudou trasu na dvě části. Kromě toho se tam nacházely přechody ke třem dalším linkám, se kterými se Rudá trasa jinak nikde nestýkala. Jen tady. Ta stanice byla tedy něco jako lymfatický uzel; kdyby ho zachvátil rudý mor, mohl by se rozšířit na další životně důležité orgány. Aby se tomu zabránilo, musela ji obsadit koalice – a to za každou cenu.

Rudí se tak marně pokoušeli dobýt a udržet stanici Ploščaď Revoljucii a koalice se stejně neúspěšně snažila o stanici Biblioteka imeni Lenina.

Lidi ale toho začínali mít plné zuby. Vyskytli se první dezertéři a stále častěji docházelo k případům sbratřování, když vojáci na obou stranách fronty odhodili zbraně. Na rozdíl od první světové války to však rudým neprospívalo. Revoluční nadšení pozvolna ochabovalo. A koalici se nevedlo o nic líp: Celé rodiny se vydávaly ze stanic v centru na periferii. Hanza se vylidňovala a viditelně ztrácela na síle. Válka navíc negativně ovlivňovala obchod; obchodníci se Hanze vyhýbali, někdejší důležité cesty byly opuštěny a přestaly fungovat.

Politikové pochopili, že podpora jejich vlastních vojáků se stále zmenšuje. Museli rychle hledat způsob, jak ukončit válku, než se zbraně namíří proti nim samým. A tak se za nejpřísnějšího utajení setkali, jak bývá v takových případech obvyklé, na neutrální stanici vůdci znepřátelených stran: soudruh Moskvin za sovětskou stranu, prezident Hanzy Loginov a vrchní velitel Arbatské konfederace Kolpakov jako vyjednávač koalice.

Brzy se podařilo podepsat mírovou smlouvu. Strany si vyměnily stanice. Rudá trasa obdržela do bezvýhradného užívání Ploščaď Revoljucii a postoupila za to Arbatské konfederaci stanici Biblioteka imeni Lenina. Pro žádnou ze stran to nebyl snadný krok. Konfederace ztratila jednoho ze svých členů, a tím další kolonie na severovýchodě. Rudá trasa oproti tomu už nebyla úplná a spojená, přesně v jejím středu ležela stanice nepodléhající jejím rozkazům, která ji rozdělovala na dvě části. Ačkoli si obě strany vzájemně zaručily nerušený tranzit svými bývalými územími, nebyli rudí samozřejmě z tohoto výsledku nadšení. Nabídka koalice však byla příliš lákavá a Rudá trasa jí neodolala. Největší výhody získala Hanza, která ukončila svou válku, a tak odstranila poslední překážku na cestě k hospodářskému rozkvětu. Bylo dohodnuto, že strany budou respektovat existující stav a upustí od agitace a sabotáže na území někdejšího protivníka. Všichni zúčastnění byli spokojeni. A teď, když umlkli kanony i politikové, bylo věcí propagandistů, aby masám vysvětlili, že je to právě jejich strana, která dosáhla vynikajícího diplomatického úspěchu, a tím vlastně celou válku vyhrála.

Od pamětihodného dne podepsání mírové smlouvy uplynuly dlouhé roky. Obě strany ji dodržovaly: Hanza pohlížela na Rudou trasu jako na atraktivního hospodářského partnera a Rudá trasa zapomněla na své agresivní plány. Soudruh Moskvin, generální tajemník Komunistické strany moskevského metra V. I. Lenina, dialekticky prokázal možnost, že komunismus lze vybudovat na jedné trase, a historicky rozhodl o tom, že se tento počin uskuteční. Staré nepřátelství bylo zapomenuto.

Tuto lekci z moderních dějin si Arťom dobře zapamatoval. Pokoušel se vštípit si do paměti vše, co mu jeho nevlastní otec vyprávěl.

„Dobře, že ten masakr tehdy skončil,“ podotkl Petr Andrejevič. „Půldruhého roku jsme se nemohli na okružní trasu dostat. Všude zátarasy, kontroly totožnosti nebraly konce. Byl jsem tenkrát na obchodní cestě. Jinak než přes Hanzu se projít nedalo, a tak jsem se vydal tou trasou. A hned u stanice Prospekt Mira mě zastavili a div mě rovnou nepostavili ke stěně.“

„Opravdu?“ zeptal se Andrej zvědavě. „To jsi ještě nevyprávěl. Jak k tomu došlo?“

Arťom svěsil hlavu. O pověst vypravěče už zřejmě definitivně přišel. Příběh však vypadal zajímavě, a tak se do této role nehrnul.

„No, docela jednoduše. Považovali mě za rudého špiona. Vyšel jsem u Prospekta Mira z tunelu, ještě na naší trase, a vida: náš úsek stanice je pod kontrolou Hanzy. Takříkajíc ho anektovala. No dobře, nevypadalo to tak zle – vybudovali tam trh, něco jako obchodní zónu. Přece víte, jak to u Hanzy chodí: stanice na okružní linii jsou v podstatě jejím domovem. Hranice probíhá někde po přechodech od okružních stanic k uzlovým trasám, se clem, pasovou kontrolou a tak dále…“

„To všechno přece víme,“ přerušil ho Andrej. „Vomáčku vynech, jdi rovnou k věci!“

„S pasovou kontrolou a tak dále,“ zopakoval mrzutě Petr Andrejevič a zachmuřil se. „Na stanicích uzlových tras se nacházejí trhy a bazary, tam pouští i cizince, ale na hranici je konec. Jak říkám, vylezl jsem u Prospekta Mira a měl s sebou nejmíň půl kilo čaje. Potřeboval jsem náboje do pušky, a tak jsem chtěl výměnný obchod. Byli tam ale ve válečném stavu a munici nevydávali. Zeptal jsem se jednoho, pak druhého, ale jenom zavrtěli hlavou a šli svou cestou, jako by se mnou nechtěli mít nic společného. Další mi jen zašeptal: Co máš furt s patronama, ty idiote. Koukej vypadnout, už tě určitě práskli. Zdvořile jsem poděkoval a pomalu zamířil zpět k tunelu. Právě jsem uviděl východ, když tu mě zastavila hlídka. Od stanice se ozvalo pronikavé zapískání a vzápětí přiběhli další vojáci. Vaše dokumenty, prosím. Ukázal jsem jim pas s razítkem naší stanice. Důkladně si ho prohlédli a zeptali se: A kde máte propustku?Udiveně jsem se na ně podíval: Jakou propustku? Ukázalo se, že bez ní vůbec nesmím vstoupit na stanici. Na konci tunelu stál stolek, tam úřadovali. Nejdřív si tě pořádně proklepnou, a pokud je vše v pořádku, dostaneš propouštěcí list. Řehtá jim tam pořádný úřední šiml…

Nevím, jak jsem mohl ten stůl přehlédnout. Proč mě ti idioti nezastavili? Zkoušejte ale něco vysvětlit hlídce. Přede mnou stál nakrátko ostříhaný debil v maskáčích a blábolil: Proklouzl jsi, na zapřenou, ilegálně! Znovu prolistoval pas a najednou mu padlo do oka razítko stanice Sokolniki. Jako podrážděný býk strhl kalašnikov z ramene a zařval: Ruce za hlavu, ty hajzle! Bezvadný výcvik, to bylo vidět na první pohled. Chytil mě za límec a vlekl celou stanicí ke kontrolnímu stanovišti na přechodu, kde seděl velitel stanice. Pak zabručel: Počkej, je to jasný, potřebuju jen povolení od šéfa a pak tě jako špeha postavím ke zdi. Neměl jsem z toho dobrý pocit. Zkusil jsem argumentovat: Jaký špeh? Já jsem obchodník, mám s sebou čaj ze stanice VDNCh. Odpověděl, že mi čajem zavře hubu a ještě mi ho tam puškou zarazí, aby se ho tam vešlo co nejvíc. Uvědomil jsem si, že nepůsobím moc přesvědčivě. Jestli mu jeho nadřízený dá zelenou, odvede mě ke 200. metru, postaví mě tváří k potrubí a postará se mi o dva přebytečné otvory v hlavě. Podle válečného práva je to zcela legální. To sis ale hloupě naběhl, napadlo mě. Došli jsme ke kontrolnímu stanovišti a ten pobuda se šel poradit. Podíval jsem se na jeho velitele a spadl mi kámen ze srdce: vždyť je to Paška Fedotov, můj spolužák! Po škole jsme byli ještě dlouho přátelé, a potom jsme se vzájemně ztratili z očí…“

„Ty šibale, už jsem se o tebe začal bát! Myslel jsem, že jsi vyřízený a že tě oddělali,“ poznamenal Andrej a zazubil se. Všichni kolem ohně u 450. metru se zasmáli.

Petr Andrejevič nejdřív vrhl na Andreje vzteklý pohled, ale potom se ani on neubránil úsměvu. Smích duněl tunelem a někde v temné hlubině vyvolal zkreslenou ozvěnu, jen těžko popsatelný, ale dost strašidelný povzdech. Muži okamžitě zmlkli a naslouchali.

Z hlubiny tunelu, směrem od severu, byly opět slyšet stejné podezřelé zvuky – šustění a lehké cupitavé kroky.

Jako první je uslyšel Andrej. Ihned všem naznačil, aby ztichli. Potom sáhl po samopalu a vstal. Pomalu odjistil, nabil a nehlučně poodstoupil od ohně. Přitiskl se ke stěně tunelu a postupoval do temnoty. Arťom se také zvedl. Hořel zvědavostí, aby uviděl, co nechal minule uniknout. Andrej se však otočil a vztekle na něho něco zasyčel.

Zapřel pažbu zbraně o rameno, zastavil se tam, kde tma začínala houstnout, lehl si na břicho a zvolal: „Posviťte sem!“

Jeden z jeho lidí držel výkonný akumulátorový světelný zářič, který elektrikáři stanice vyrobili ze starého automobilového reflektoru. Stiskl tlačítko a oslnivý paprsek světla prořízl temnotu. Na okamžik z její moci vyrval nezřetelnou siluetu. Něco malého a nenápadného pádilo jako o život zpět k severu. Arťom to už nevydržel a zplna plic zakřičel: „No tak střílej! Vždyť to bere roha!“

Andrej však kdovíproč nevystřelil. Petr Andrejevič také vstal, zbraň připravenou k výstřelu, a zvolal: „Andrjucho! Jsi naživu?“

Muži sedící kolem ohně si znepokojeně šeptali. Bylo slyšet, jak odjistili zbraně. Ve svitu reflektoru se konečně objevil Andrej a oprášil si bundu. „No jistě že žiju!“ zasmál se.

„A čemu se řehtáš?“ zeptal se nechápavě Petr Andrejevič.

„Tři nohy! A dvě hlavy. Mutanti! Přicházejí ďáblové! Všechny vás podřežou. Střílejte, aby utekli! Kdepak, děláte tady strašný hluk, to stačí!“ popadal se za břicho Andrej.

„Proč jsi nestřílel?“ osopil se na něho vztekle Petr Andrejevič, když se Andrej vrátil k ohni. „U toho kluka to chápu, je ještě mladý, prostě mu to nedošlo. Ale proč jsi zaváhal ty? Copak nevíš, co se stalo na stanici Poležajevskaja?“

„O té vaší Poležajevské jsem to už slyšel snad desetkrát,“ opáčil Andrej. „Byl to pes! Dokonce štěně, docela malé. Už podruhé se snažil dostat k ohni, teplu a světlu. Div jste ho neodpráskli a ještě se mě ptáte, proč s ním dělám takové ciráty? Vy sadisti!“

„Jak jsem měl vědět, že je to pes?“ nadhodil uraženě Arťom. „Vydával takové směšné zvuky – a kromě toho tady prý před týdnem viděli krysu velkou jako prase.“ Otřásl se. „Nasypali do ní půl zásobníku, a ona se pořád ještě měla k světu.“

„Nesmíš věřit všem povídačkám! Hned ti tu tvou krysu přinesu,“ odvětil Andrej, přehodil si pušku přes rameno a zmizel ve tmě.

Za chvíli se ze tmy ozvalo tiché pískání. Pak zazněl laskavý a vábící hlas: „No, jen pojď… No vidíš, mrňousku, ničeho se neboj.“

Andrej někoho přemlouval, lákal a pískal dost dlouho, asi deset minut. Nakonec se jeho postava znovu vynořila z přítmí. S triumfálním úsměvem se vrátil k ohni a rozepnul bundu. Vypadlo z ní štěně. Chvělo se, bylo zbědované, mokré a nesnesitelně špinavé. Mělo zplstnatělou srst neurčité barvy a černé oči rozšířené strachy. Jakmile se ocitlo na zemi, pokusilo se uprchnout, ale Andrej ho silnou rukou uchopil za zátylek a vrátil na původní místo. Pohladil psíka po hlavě, svlékl si bundu a přikryl ho. „Ať se ten malý smrdutec nejdřív zahřeje,“ prohodil.

„Vykašli se na něj, Andrjucho, je nejspíš celý zablešený,“ radil mu Petr Andrejevič, „nebo má červy. Ještě něco chytneš a pak nakazíš celou stanici…“

„Nemaluj čerty na zeď, Andrejiči. Nejdřív si ho pořádně prohlídni!“ Andrej rozepnul bundu a ukázal Petru Andrejevičovi čumáček štěněte, které se pořád třáslo strachem či chladem. „Podívej se mu do očí, Andrejiči! Ty nemůžou lhát!“

Petr Andrejevič se skepticky zadíval na psíka. Ten na něho sice hleděl ustrašeně, ale nepochybně zcela upřímně. Muž roztál.

„No dobře… Mladý přírodovědec… Počkej, najdu mu něco do misky,“ zabručel a sáhl do batohu.

„Jen hledej. Třeba z něj vyroste pořádné zvíře, například německý ovčák.“ Andrej přisunul bundu se štěnětem blíž k ohni.

„A odkud se tu najednou vzal?“ zeptal se jeden z jeho mužů. „Tam vzadu už nežijou lidé, jen ďáblové. Odkdy ti drží psy?“

Otázku položil vychrtlý chlapík s rozcuchanými vlasy. Dosud jen mlčky naslouchal, ale teď se nedůvěřivě díval na zvíře, které v teple začalo dřímat.

„Máš pravdu, Kirille,“ odpověděl vážně Andrej. „Pokud vím, ďáblové zvířata nechovají.“

„Z čeho tedy žijou? Co jedí?“ zajímal se další, jenž rovněž přišel s Andrejovou skupinou, a šustivě se poškrábal na neholené bradě. Byl to urostlý, ramenatý, svalnatý muž s holou lebkou. Měl na sobě dlouhý kožený plášť, který se nyní objevoval jen vzácně.

„Říká se, že vším možným – zdechlinami, krysami i lidmi. Nejsou zrovna vybíraví, víš?“ Andrej se zhnuseně ušklíbl.

„Kanibalové?“ nadhodil holohlavec bez nádechu údivu, jako by už měl dřív co činit s lidožrouty.

„Ano, kanibalové. Nejsou to lidi, ale ďáblové. Kdoví, kdo to vlastně je. Ještě že nemají zbraně, a tak je zatím odrážíme. Petře, pamatuješ, jak jsme před půlrokem jednoho z nich zajali živého?“

„No jistě,“ přisvědčil Petr Andrejevič. „Dva týdny proseděl u nás na samotce, ale vody ani jídla se nedotkl. Nakonec bídně zdechnul.“

„Nevyslýchali jste ho?“ zeptala se holá lebka.

„Z toho, co jsme mu povídali, nerozuměl ani slovo. Normálně ho oslovíš, a on jednoduše mlčí, jako by si ukousl jazyk. Dokonce ho bili – všechno nadarmo. Nabídli mu něco k snědku, ale nedostali z něj ani hlásku. Jen občas zaryčel. Před smrtí vyl tak strašně, že probudil celou stanici.“

„A odkud se tu ten pes vzal?“ ozval se podrážděně Kirill.

„Čert ví,“ potřásl hlavou Andrej. „Možná jim utekl, protože ho chtěli sníst. Jsou to jen dva kilometry. To by snad pes mohl uběhnout. Nebo někomu patří. Od severu sem někdo zamířil a narazil na ďábly. A pes stačil ještě včas zahnout kramle. Je vlastně jedno, odkud pochází. Podívej se na něj, copak vypadá jako netvor nebo mutant? Je to malý smradlavec, nic víc. Táhne ho to k lidem, což znamená, že je ochočený. Proč by se jinak tři hodiny potuloval kolem našeho ohně?“

Kirill se odmlčel a zřejmě uvažoval o Andrejových argumentech. Petr Andrejevič mezitím dolil z kanystru čajník a zeptal se: „Kdo chce ještě čaj? Poslední várka, zanedlouho nás vystřídají.“

„Skvělý nápad! Sem s ním,“ souhlasil radostně Andrej. Také ostatní zničehonic ožili.

Voda v čajníku vzkypěla. Petr Andrejevič nalil zájemcům a požádal: „Heleďte, nemluvte prosím tolik o ďáblech. Naposledy jsme takhle seděli a sotva se o nich někdo zmínil, hned přilezli. Povídali to i další chlapi. Třeba je to náhoda, nejsem pověrčivý, ale kdoví? Co když to vycítí? Směna nám už končí, kdo by si chtěl na poslední chvíli mazat ruce s těmi netvory?“

„To je fakt. Radši toho necháme,“ souhlasil Arťom.

„Jen žádnou paniku, chlapče, my to zvládneme!“ ozval se Andrej. Chtěl Arťoma povzbudit, ale nevyznělo to moc přesvědčivě. I jemu při pomyšlení na ďábly běhal mráz po zádech, ačkoli se to pokoušel utajit. Nebál se lidí – banditů, anarchistických hrdlořezů ani bojovníků Rudé armády. Při pomyšlení na ty netvory se ale necítil ve své kůži, i když se jich ve skutečnosti neobával. Kdykoli si na ně vzpomněl, zaplavil ho podivný neklid, úplně jiný než při úvahách o nebezpečí vycházejícím z lidí.

Všichni zmlkli. Rozhostilo se těžké, tísnivé ticho. Bezděčně se přisunuli blíž k ohni. V plamenech praskala sukovitá polena a z hlubin tunelu občas zaznělo temné kručení, jako by moskevské metro bylo gigantické břicho neznámé příšery. Ten zvuk naháněl ještě větší strach.

KAPITOLA 2 

LOVEC

Arťoma znovu napadalo páté přes deváté. Ďáblové. Během jeho směny se ti prokletí mutanti objevili jen jedenkrát, ale vyděsili ho víc než dost – a nebylo divu.

To takhle sedíš na hlídce a hřeješ se u ohně. Najednou zaslechneš z hlubin tunelu rovnoměrné tupé bušení, nejdřív tiché v určité vzdálenosti, ale zanedlouho se hluk přibližuje. Znenadání zaduní strašidelné hřbitovní vytí tak blízko, že ti div nepraskne bubínek. Chaos! Všichni vyskočí a spěšně na sebe vrství pytle s pískem a bedny, aby vznikla ochranná bariéra. Velitel řve z plna hrdla: „Poplach!“

Ze stanice pospíchá na pomoc záloha a strážní u 300. metru připravují kulomet. Tady bude třeba odrazit hlavní úder. Muži se vrhají k zemi, hlavně pušek míří do hrdla tunelu, všichni zacílili… Dočkali se, bestie jsou docela blízko, jeden bojovník rozsvítil reflektor – a ve světelném kuželu je vidíme, podivné siluety jako z noční můry. Jsou nahé, mají černou lesklou kůži, obrovské oči a rozevřené tlamy. Pravidelným pochodovým krokem postupují vpřed k obranné linii, vstříc lidem a smrti, vzpřímeně, nikdo se nehrbí, přibližují se… Tři… Pět… Osm netvorů… První najednou zvrátil hlavu a strašidelně zavyl.

Na zádech tě zamrazí, nejradši ze všeho bys vyskočil a vzal roha, odhodil pušku, kamarády klidně nechal na holičkách, ať jde všechno k čertu, jen pryč odsud. Reflektor míří na obličeje těch strašlivých přízraků, oslnivé světlo jim dopadá přímo na zorničky, ale ani nezamžourají. Vytřeštěnýma očima zírají do světelného paprsku a nezadržitelně postupují vpřed. Mají vůbec zřítelnice?

Konečně dorazili od 300. metru s kulometem, zalehají vedle nás, rozkazy létají sem a tam. Všechno je připravené. Vzduch prořízne toužebně očekávané: „Pal!“ Zarachotilo několik samopalů a zaštěkal kulomet. Ďáblové se však nezastavili, ba ani nepřikrčili. Vzpřímeně a lhostejně postupovali vpřed, aniž by se na jediný krok odchýlili od stanoveného cíle. Arťom ve svitu reflektoru viděl, jak jim kulky trhají lesklá těla a odhazují je dozadu, jak padají – a hned zase vstávají a se vztyčenou hlavou se k nim přibližují. Znovu zaznělo strašidelné vytí, tentokrát chraptivě, jako z prostřeleného hrdla. Uplynulo několik minut, než železné krupobití konečně zdolalo nelidskou urputnost. Později, to už všechny bestie ležely nehybně a bez života na zemi, čekal každou z nich ještě kontrolní výstřel do hlavy, z bezpečné vzdálenosti dobrých pěti metrů. A dokonce když je po všem a mrtvoly skončily v šachtě, máš ještě dlouho před očima hrůzný výjev: jak se kulky zavrtávají do černých těl, světelný paprsek sežehuje vytřeštěné oči, a netvoři přesto odhodlaně kráčejí dál…

Arťom se při té představě otřásl. Ano, raději o tom moc nemluvit, pomyslel si, člověk nikdy neví.

„Hej, Andrejiči, pohněte sebou! Každou chvíli tam budeme!“ zavolal na ně kdosi z temnoty od jihu. „Střídání směny, šichta vám už skončila!“

Muži u ohně se probrali ze strnulosti, vstali, protáhli se a hodili si na záda batohy a zbraně. Andrej zvedl štěně. Petr Andrejevič a Arťom se vrátí na stanici, ale Andrej a jeho lidé zaujmou pozici u 300. metru – jejich šichta ještě neskončila.

Noví strážní přistoupili k ohni, pozdravili všechny podáním ruky, poptali se, jestli se stalo něco mimořádného, a popřáli klidný odpočinek. Sedli si blíž k plamenům a pokračovali v rozhovoru, který začali dříve.

Při cestě tunelem k jihu Petr Andrejevič a Andrej energicky diskutovali, zřejmě o některé z věčně sporných otázek. Ze skupiny se vyčlenil holohlavý svalnatec, který se vyptával na stravovací návyky ďáblů, a zpomalil, až nakonec kráčel vedle Arťoma.

„Takže ty znáš Suchoje?“ zeptal se Arťoma tichým hlubokým hlasem, ale nepodíval se mu do očí.

„Strýčka Sašu? Aby ne, je to můj otčím. Bydlím u něho,“ odpověděl upřímně Arťom.

„To jsou věci,“ zamumlala holá lebka, „nevlastní otec. Nic takového neznám…“

„A jak se jmenujete?“ neudržel se Arťom po krátkém váhání. Měl pocit, že pokud se ho muž vyptává na příbuzného, má taky právo na důvěrnou otázku.

„Moje jméno?“ podivil se holohlavec. „Na co by ti bylo?“

„No, na co… Chci strýčkovi Sašovi, jako Suchojovi, vyřídit, že jste se po něm ptal.“

„Jo tak… Hunter. Řekni mu, že se o něj zajímal Hunter. Lovec. Pozdravuj ho ode mě.“

„Hunter? To přece není jméno. Vy máte takové příjmení, nebo je to jen přezdívka?“ vyzvídal Arťom.

„Příjmení? Hm, proč ne.“ Hunter se ušklíbl. „Nezní to špatně, ale není to příjmení, chlapče. Je to, jak bych ti to jen vysvětlil… povolání. A jak se jmenuješ ty?“

„Arťom.“

„Těší mě, že tě poznávám. Zdá se mi, že se naše přátelství brzy prohloubí. Měj se fajn!“ Muž na Arťoma zamrkal a zůstal s Andrejem u 300. metru.

Stanice nebyla daleko, zdálky bylo slyšet její čilý ruch. Petr Andrejevič kráčel vedle Arťoma a znepokojeně se zeptal: „Poslyš, Arťome, co to bylo za chlapa? Co ti říkal?“

„Nějaký podivín… vyptával se na strýčka Sašu. Nejspíš jeho známý. Vy ho znáte?“

„Zatím moc ne. Zašel sem jen na pár dní, asi kvůli nějakým záležitostem. Vypadá to, že Andrej ho zná, chtěl s ním za každou cenu na hlídku. Čert ví, na co mu to bude. Každopádně tu tvář odněkud znám…“

„Jasně, na takový zjev se jen tak nezapomíná.“

„Kde jsem ho jenom viděl? Nevíš náhodou, jak se jmenuje?“ vyptával se Petr Andrejevič.

„Hunter, tak mi to aspoň tvrdil. Netuším, co to znamená.“

„Hunter? To nezní jako ruské jméno,“ svraštil čelo Petr Andrejevič.

V dálce zablikalo rudé světlo. Na VDNCh, stejně jako na většině stanic, byl nedostatek proudu, a tak tamní obyvatelé už třetí desetiletí žili pod purpurovým nouzovým osvětlením. Jen v „soukromých příbytcích“ – stanech nebo místnostech – se občas rozsvítily obyčejné žárovky. Našlo se ovšem i několik bohatých stanic, které si dopřály luxus opravdových rtuťových výbojek. O jejich svitu se vyprávěly legendy a mnozí obyvatelé vzdálených a Bohem zapomenutých dočasných stanic si nic nepřáli toužebněji než se tam dostat, aby ten zázrak viděli na vlastní oči.

U východu z tunelu vydali strážným zbraně a odhlásili se. Petr Andrejevič podal Arťomovi ruku a poznamenal: „Půjdeme na kutě! Sotva stojím na nohou a ty usínáš vestoje. Srdečně zdravím Suchoje, ať zase přijde na návštěvu.“

Arťom se s ostatními rozloučil. Cítil, jak se ho zmocňuje olověná únava, a tak se odšoural do svého přístřešku.

Na stanici VDNCh žilo dvě stě lidí. Několik jich užívalo služební místnosti, většina přebývala ve stanech. Byly to staré a opotřebované armádní stany, ale řemeslně čistá práce. V podzemí nevanul vítr a nepršelo a často je opravovali, takže se v nich dalo docela slušně žít. Zadržovaly teplo i světlo a odpuzovaly pachy zvenčí. Co víc si přát?

Stany se choulily pod ochranou stěn jak na nástupištích, tak i na hlavním prostranství. Nechali tam široký průchod, který sloužil jako ulice. Některé velké stany určené pro početné rodiny byly rozestaveny do oblouků. Na obou koncích shromaždiště a v jeho středu bylo několik oblouků volných. Pod nástupištěm se nacházely další prostory, ale na bydlení tam byl příliš nízký strop – na stanici VDNChse proto využívaly jako zásobovací komory.

Mezi dvěma severními tunely se pár metrů před stanicí nacházela krátká spojovací kolej, kterou tu kdysi položili proto, aby se vlaky měly kde obracet a najíždět zpět. Jeden z těchto tunelů nyní končil u zmíněné spojky a za ní byl zasypán; druhý vedl na sever k Botanické zahradě a skoro až k Mytiščské železniční stanici. Nechávali ho volný pro případ nouze jako ústupovou cestu a právě tam držel Arťom hlídku. Zbytek druhého tunelu a spojovací chodba byly uvolněny pro pěstování hub. Koleje odstranili, zkypřili podloží a pohnojili ho odpady ze žump, takže nyní se všude skvěly řady bílých houbových klobouků. I jeden ze dvou jižních tunelů u 300. metru odpálili a zasypali; na konci, co nejdál od lidských příbytků, se nacházely kurníky a prasečí chlívky.

Arťomovo obydlí stálo na Hlavní ulici. Tam, v jednom z menších stanů, žil u nevlastního otce. Otčím byl důležitý člověk spojený s administrativou. Odpovídal za kontakty s jinými stanicemi, takže s nimi ve stanu už nikoho neubytovali. Byl to jejich vlastní příbytek a patřil do nejvyšší kategorie. Suchoj se poměrně často vytrácel na dva až tři týdny. Arťoma s sebou nikdy nebral, tvrdil, že jeho obchody jsou příliš nebezpečné a že ho nechce vystavovat zbytečnému riziku. Pokaždé se vracel vyhublý a zarostlý, někdy dokonce zraněný. To pak první večer vždy seděl s chlapcem a vyprávěl mu o věcech, které byly těžko uvěřitelné i pro obyvatele jejich groteskního podzemního světa.

Arťom by se nejraději ze všeho taky vydal na cestu, ale procházet se jen tak po metru by bylo velmi nerozumné. Hlídky na nezávislých stanicích byly nedůvěřivé a nepropouštěly nikoho, kdo měl s sebou zbraň. Vydat se ovšem do tunelu neozbrojený znamenalo jistou smrt. Proto se chlapec od doby, co sem přišel s nevlastním otcem ze stanice Savelovskaja, nikdy moc daleko nedostal. Několikrát ho z obchodních důvodů poslali na Alexejevskuju, samozřejmě nikoli samotného, nýbrž se skupinou. Občas dokonce pronikli až ke stanici Rižskaja. Měl za sebou ještě jednu výpravu, ale nesměl se o ní nikomu zmínit ani slovem, ačkoli ho už mnohokrát nesnesitelně svrběl jazyk.

Stalo se to dávno; to ještě široko daleko kolem Botanické zahrady neměl nikdo ani potuchy o ďáblech. Byla to prostě jen opuštěná temná stanice. Hlídky z VDNCh se tehdy pohybovaly mnohem dál na sever a sám Arťom byl zelenáč. Jednoho dne to se dvěma přáteli riskl – při střídání směn proklouzli s kapesními svítilnami a dvouhlavňovou puškou, kterou jeden z nich ukradl rodičům, kolem poslední hlídky. Dlouho se potulovali v okolí stanice Botaničeskij sad. Běhal jim mráz po zádech, ale bylo to zajímavé. Ve svitu lamp viděli všude zbytky lidských obydlí: shořelé místnosti, zuhelnatělé knihy, rozbité hračky, roztrhané šaty… Kolem nich se míhaly krysy, čas od času zaznělo podivné skřípání. Tu dostal jeden Arťomův přítel – pravděpodobně Žeňa, nejživější a nejzvědavější z nich – nápad: co když se pokusíme otevřít zátaras a podíváme se po eskalátoru nahoru? Prostě jen tak, jak to tam vypadá? Co tam vlastně je?

Arťom byl od začátku proti. Vzpomínky na poslední vyprávění svého nevlastního otce měl pořád v živé paměti – o lidech pobývajících na povrchu, kteří pak těžce onemocněli, i o tom, jaké hrůzy tam nahoře viděli. Avšak dva kamarádi ho přemlouvali, že se jim nabízí jedinečná šance; kdy se zase bez doprovodu dospělých dostanou do opuštěné stanice? A kdy navíc budou mít příležitost vyjít nahoru a na vlastní oči vidět, jaké to je nemít nic nad hlavou… Naléhání nepomáhalo, a tak prohlásili, že je zbabělec a půjdou jednoduše bez něho. Představa, že zůstane v liduprázdné stanici osamocený, a navíc se ztrapní před dvěma nejlepšími přáteli, připadala Arťomovi natolik nesnesitelná, že se k nim se skřípáním zubů připojil.

Podivili se, že dosud funguje mechanismus odstraňující zátaras mezi nástupištěm a pojízdnými schody. Právě Arťomovi se po půlhodině zoufalé dřiny podařilo s ním pohnout. Zrezivělá železná stěna se s lomozem odsunula stranou a nabídl se jim pohled na poměrně krátký eskalátor vedoucí nahoru. Některé stupně se propadly a zejícími otvory bylo ve světle kapesních svítilen vidět obrovská ozubená kola, která se před několika lety navždy zastavila. Teď byla rozežraná rzí a potažená něčím hnědým, co se téměř neznatelně pohybovalo. Chvíli trvalo, než se trojice odhodlala vkročit na eskalátor. Několikrát se pod jejich váhou propadl schod. Vzniklé díry překračovali tak, že se přidržovali držáků schodišťového osvětlení. Cesta nahoru nebyla dlouhá, ale jejich původní rozhodnost vyprchala s prvním prolomeným stupněm. Aby si dodali odvahu, namlouvali si, že jsou opravdoví stopaři.

Stalker… Přes cizorodé podivné znění proniklo toto slovo do ruštiny. Původně označovalo zchudlé lidi, kteří odvážně pronikali do opuštěných vojenských pokusných areálů, aby tam demontovali zbylé náboje a nevybuchlé trhaviny a odevzdali mosazné nábojnice ve sběrnách barevných kovů. Nebo také všechny možné podivíny, kteří v době míru prolézali kanalizace a byli všeho schopni. Měli však jedno společné – vždy se vystavovali extrémnímu nebezpečí, nebáli se konfrontace s nezbadatelným, nepochopitelným, neblahým a nevysvětlitelným prostředím. Kdo mohl vědět, co se odehrávalo na liduprázdných vojenských polygonech, kde radioaktivně zamořená, nesčetnými explozemi zbrázděná, hroby posetá a katakombami prošpikovaná země zřejmě porodila monstra? A každý se jen domýšlel, co vyrostlo v kanalizaci tohoto obrovského města od té doby, co stavitelé uzavřeli průduchy, aby se jednou provždy zbavili tohoto ponurého, těsného a páchnoucího labyrintu.

Jako stalkeři se v metru označovali čertovští chlapíci, kteří se odvážili vyjít na povrch. Ve skafandrech, s kyslíkovými maskami se ztemnělými průzory a po zuby ozbrojení hledali venku věci, které společnost v podzemí nezbytně potřebovala: munici, přístroje, náhradní díly, palivo. Osmělily se stovky lidí, ale jen pár jednotlivců se vrátilo živých. Vyvažovali je zlatem, měli dokonce vyšší kurz než bývalí pracovníci metra. Nahoře číhala nejrozmanitější nebezpečí, od záření až po děsivé netvory zrozené radioaktivním zamořením. Ano, na povrchu ještě existoval život, ale nepřipomínal nic, co pod tímto pojmem obecně chápeme.

Každý stalker byl živá legenda, polobůh, k němuž všichni vzhlíželi s neskrývaným nadšením. Děti se rodily do světa, ve kterém už neexistovalo nic, v čem by se dalo plavat nebo létat. Slova „pilot“ a „námořník“ postupně ztrácela konkrétní význam, a proto se toužily stát průzkumníky. Odcházet v třpytivé zbroji pod stovkami uctivých a horujících pohledů nahoru, k bohům. Bojovat s příšerami a při návratu do podzemí přinášet lidem pohonné látky, munici, světlo a oheň, stručně řečeno život.

Také Arťom a jeho přátelé Žeňa a věčný šťoural Vitalij se chtěli stát stalkery. Zatímco s velkým sebezapřením zdolávali strašlivě rozvrzaný eskalátor s rozlámanými schody, představovali si, že mají na sobě skafandry s Geigerovými počítači a v rukou svírají mohutné přenosné kulomety, jak se sluší a patří na skutečné průzkumníky. Neměli dozimetry ani ochranné oblečení a místo strach nahánějících vojenských kulometů se mohli pochlubit jen předpotopní dvouhlavňovou puškou, která už nejspíš nefungovala.

Výstup poměrně brzy skončil a povrch měli na dosah ruky. Naštěstí byla noc, jinak by neodvratně oslepli. Jejich oči po dlouhých letech pod zemí přivykly jen tmě, táborovému ohni a rudým nouzovým lampám, a proto by nedokázaly odolávat pronikavým paprskům. Slepí a bezmocní by sotva našli cestu zpátky domů.

Vestibul stanice Botaničeskij sad byl téměř zničený, střecha se napůl zřítila a takto vzniklým otvorem bylo vidět tmavě modrou letní oblohu bez mračen radioaktivního prachu, zato posetou nesčíslnými hvězdami. Co je však hvězdná obloha pro dítě, které si ani neumí představit, co to znamená nemít nic nad hlavou? Zvednout pohled a nevidět betonový strop nebo plesnivé propletence kabelů a trubek, nýbrž azurovou propast, která ti zničehonic zeje nad hlavou – jaký je to pocit? A hvězdy! Může si člověk, který nikdy neviděl hvězdy, vůbec představit, co je to nesmrtelnost? Ten pojem nejspíš vznikl pod dojmem jasné noční oblohy. Miliony žhnoucích ohýnků, stříbrné hřebíky zatlučené do kopule z modrého sametu…

Tři, pět – ne, deset minut tam chlapci stáli a nedokázali ze sebe vypravit ani slovo. Vydrželi by tam asi až do rána a zaživa by shořeli, kdyby se neozvalo strašlivé vytí, při kterém tuhla krev v žilách. Okamžitě se vzpamatovali a překotně vyběhli zpět k eskalátoru. Pádili po něm dolů bez rozhlížení, takže párkrát skoro uvízli a zřítili se na hranatá ozubená kola. Vždy se však stačili podepřít a vzájemně se vytáhnout, takže návrat zvládli za několik vteřin.

Posledních deset schodů se prakticky střemhlav svalili, přičemž ztratili pušku a dopadli přímo na řídící soustrojí pro propusť. Zrezivělá železná brána se však zpříčila a nevypadalo to, že by se chtěla vrátit na původní místo. Polomrtví strachem, že je nějaké příšery z povrchu pronásledují, vzali nohy na ramena a utíkali ke svým lidem na severním předsunutém stanovišti.

Věděli, že je hloupé nechat zátaras otevřený, protože tím nejspíš umožnili mutantům vstoupit do metra a ohrozit lidi. Proto se domluvili, že budou držet jazyk za zuby a dospělým za nic na světě neprozradí, kam se dostali. Předsunuté hlídce namluvili, že chtěli v postranním tunelu pronásledovat krysy, ale pak ztratili pušku, dostali strach a vrátili se.

Otčím tehdy uštědřil Arťomovi pořádný výprask. Chlapce ještě dlouho pálily hýždě od důstojnického opasku, ale zaťal zuby jako zajatý partyzán a nevyžvanil bojové tajemství. Jeho kamarádi také mlčeli – a všichni jim věřili.

Když si ale teď Arťom vzpomněl na dávné dobrodružství, začal přemítat, jestli přece jen jejich klukovina – a především brána, kterou nechali otevřenou – nesouvisí se strašidelnými tvory, kteří v posledních letech stále častěji napadají jejich předsunuté stanoviště.

Zdravil kolemjdoucí, tu a tam se zastavil, aby vyslechl nejnovější zprávy, známému stiskl ruku, dívku přátelsky políbil na tvář, starším mužům vylíčil, jak se daří otčímovi, a nakonec vstoupil do svého stanu. Nikdo nebyl doma, a tak se rozhodl, že nebude čekat na Suchoje, ale půjde si lehnout. Osm hodin strážní služby přece jen nebyla maličkost. Zul si boty, odložil bundu a zabořil obličej do polštáře. Spánek na sebe nedal dlouho čekat.

Stanová plachta se nadzvedla a dovnitř vklouzla svalnatá postava, jíž nebylo vidět do obličeje. Od holé lebky se ponuře odráželo rudé nouzové osvětlení. Ozval se temný hlas: „Vidíš, zase jsme se potkali. Tvůj otčím tady není, ale to nevadí. Dostaneme ho, dřív nebo později, ten nám neuteče, dokud půjdeš se mnou. Musíme spolu leccos probrat, například ten zátaras u Botanické zahrady…“ Arťom strnul. Podle hlasu poznal člověka, který se vydával za Huntera. Pomalu a nehlučně se k chlapci přiblížil, nebylo mu vidět do obličeje, světlo nějak podivně dopadalo stranou… Chtěl volat o pomoc, ale velká ruka, ledová, jako by patřila umrlci, mu zakryla ústa. Konečně se mu podařilo nahmatat svítilnu, zapnout ji a namířit na mužův obličej. To, co spatřil, mu na chvíli vyrazilo dech: místo lidské tváře, třeba i surové a nelítostné, viděl černou příšeru se dvěma obrovskýma bezvýraznýma očima bez zorniček a široce rozevřenou hubou. Vyskočil, vymanil se ze sevření a pádil k východu ze stanu. Zničehonic zhaslo světlo a stanice se ponořila do tmy, jen zdálky bylo vidět plápolavý odlesk ohně. Požírač lidí za ním vyskočil ze stanu a zařval: „Stůj! Nemáš kam utéct!“ Propukl v strašlivý chechtot, který za chvíli přešel v ohlušující mrtvolné vytí. Arťom běžel a neotáčel se. Za sebou slyšel dupot těžkých bot, neuspěchaný, nýbrž klidný a uměřený, jako by jeho pronásledovatel věděl, že nemusí pospíchat, protože chlapce beztak dostihne, dřív nebo později. Když se Arťom blížil k ohni, všiml si, že tam zády k němu sedí nějaký muž. Chtěl ho uchopit za rameno a požádat o pomoc, ale neznámý se najednou převrátil na záda. Chlapec pochopil, že muž je už dlouho mrtvý – jeho obličej byl kdovíproč potažený jinovatkou. Pak poznal v tomto umrzlém nešťastníkovi svého nevlastního otce, strýce Sašu…

„No tak, Arťome! Už ses naspal dost! Vstávat! Chrníš už sedm hodin v kuse. Pohni se, ty ospalče, máme návštěvu!“

Byl to Suchojův hlas.

Arťom se posadil na posteli a nechápavě civěl na otčíma. Chvíli jen tak bezradně mžoural a nakonec se zeptal: „Strýčku Sašo… ty… tobě se nic nestalo?“

„Ne, jak vidíš,“ odpověděl Suchoj. „Pojď už, snad by ses neválel v posteli? Představím ti přítele.“

Zvenku bylo slyšet tlumený hlas, který Arťomovi připadal známý. Na čele mu vyrazil studený pot, protože si znovu vzpomněl na noční můru.

„Copak, vy se už znáte?“ podivil se Suchoj. „No, chlapče, ty se nezdáš, ale vyznáš se!“

Host se vtěsnal do stanu. Arťom sebou trhl a přitiskl se zády k plachtě. Byl to Hunter. Znovu před sebou viděl hrůzný sen: prázdné temné oči, dupot těžkých bot za zády, zmrzlá mrtvola u ohně…

„Ano, už jsme se poznali,“ vyhrkl a neochotně podal návštěvníkovi ruku.

Mužova ruka byla teplá a suchá. Uvědomil si, že to byl jen sen. Tenhle člověk nepředstavuje zlo. Naletěl vlastní fantazii, která si s ním ve spánku nehezky zašpásovala; podnítily ji obavy, které prožil během osmihodinové hlídky v tunelu.

„Hele, Arťome, uvař nám prosím trochu vody na čaj.“ Suchoj na hosta spiklenecky zamrkal. „Už jsi ochutnal náš čaj? Je to síla!“

Hunter přikývl. „Já vím, je to kvalita. Na stanici Pečatniki se o něj taky pokoušejí, ale je to jen ochucená voda. S vaším se to nedá vůbec srovnat.“

Arťom se vydal pro vodu a pak zamířil ke společnému ohni, aby na něj zavěsil kotlík. Po cestě ho napadlo, že Pečatniki leží na druhém konci metra. Čert ví, jak dlouho by se tam šlo! Tolik různých tras, přechodů, stanic, které by člověk mohl projít jen tak, že by usilovně podváděl, bojoval nebo hrál na strunu dobrých vztahů. A návštěvník si jen tak utrousí: Tam se o něj taky pokoušejí. No, je to bezesporu zajímavý chlap, i když trochu nahání strach. Pracky má jako svěráky – a to Arťom nebyl žádná třasořitka a rád využíval podání ruky k tomu, aby si s protějškem změřil sílu.

Voda se začala vařit. Sundal kotlík a vrátil se do stanu. Hunter si svlékl kabát, pod kterým se objevil černý rolák těsně obepínající silný krk a svalnatý trup. Svetr měl zastrčený do vojenských kalhot. Arťom si všiml i vesty s mnoha kapsami. Návštěvníkovi viselo v podpaží pouzdro s kalenou pistolí nepřehlédnutelné velikosti. Teprve když se na ni pozorněji zahleděl, pochopil, že je to automatická pistole Stečkin s odšroubovaným tlumičem, na níž bylo navíc namontované další zařízení, pravděpodobně laserový zaměřovač. Taková strašlivá hračka ho musela stát jmění, to je jasné. Uvědomil si, že Hunter při představování ještě dodal: Lovec.

„Tak do toho, Arťome, nalij našemu hostovi,“ zahlaholil Suchoj. „Posaď se, Lovče. Poslyš, čert ví, jak dlouho jsem tě neviděl.“

„O sobě ti povím později. Nic moc zajímavého jsem neprožil. Zato jsem slyšel, že u vás se dějí podivné věci. Prý se přibližují nějací netvoři. Od severu. Povídali to chlapi venku na stráži. Co je to?“ Hunter mluvil svým typickým způsobem – krátkými, jakoby odsekávanými větami.

Suchojův obličej se rázem zachmuřil. „To je smrt, Lovče. Přichází konec nás všech. Plíží se sem náš osud. Tak zní odpověď.“

„Proč smrt? Slyšel jsem, že jste je velmi úspěšně odrazili. Ale odkud přicházejí a kdo to je? Na jiných stanicích jsem se o nich nic nedověděl. To znamená, že nikde jinde nejsou. Chci vědět, co to je. Cítím velké nebezpečí. Potřebuji poznat, jak je velké a jakého je druhu. Proto jsem tady.“

„Riziko se musí vždy odstranit, že?“ Suchoj se smutně usmál. „Jsi pořád stejný kovboj. Otázka ovšem zní, jestli je to vůbec možné. V tom je ten zakopaný pes. Je to mnohem složitější, než si myslíš. Nemáme co činit s nějakými zombie nebo oživlými mrtvolami jako v kině. Tam je to pokaždé jednoduché: nabiješ revolver stříbrnými patronami,“ – zvedl ruku a nakreslil ve vzduchu obrys pistole – „a pif paf, mocnosti zla jsou poražené. V našem případě jde o něco docela jiného. Je to děsivé. A jak víš, Lovče, mně něco jen tak strach nenažene.“

„Ty a strach?“ podivil se Hunter.

„Jejich nejsilnější zbraní je hrůza. Lidi jsou na stráži, ale nedokážou tomu odolat. Leží tam, samopaly a kulomety připravené k palbě – a ty stvůry se k nim přibližují zcela neozbrojené. Ačkoli naši obránci vědí, že jsou v převaze a mají lepší výbavu než netvoři, nejradši ze všeho by vzali nohy na ramena. Div se nezblázní strachem. A jen mezi námi, někteří jsou skutečně zralí do blázince. Nejde jen o strach, Lovče!“ Suchoj ztlumil hlas. „Nevím, jak ti to vysvětlit… Pokaždé je to silnější. Něco ovlivňuje tvou mysl. Cítíš je už zdálky – a ten pocit je pořád silnější, je to hnusný neklid, při němž se ti roztřesou kolena. Přitom zpočátku vůbec nic neslyšíš, natož abys něco viděl, ale víš, že jsou blízko. A pak se ozve to vytí, to bys na místě hned práskl do bot. Nakonec se chvěješ po celém těle. A když to máš za sebou, ještě dlouho před sebou vidíš, jak přicházejí s očima vytřeštěnýma do reflektoru…“

Arťom sebou škubl. Noční můry tedy nepronásledují jen jeho. Dosud se vyhýbal tomu, aby o nich s někým mluvil, protože se obával, že by ho považovali za zbabělce nebo blázna.

„Ty potvory ti naruší psychickou rovnováhu,“ pokračoval Suchoj. „Naladí se takříkajíc na tvou vlnovou délku, abys je cítil každou buňkou svého těla. To je víc než strach. Vím, o čem mluvím.“

Hunter seděl jako socha a zkoumavě se díval na Suchoje. Zřejmě přemýšlel o tom, co právě slyšel. Pak si dopřál doušek horkého čaje a zvolna a potichu odpověděl: „Tohle nebezpečí hrozí všem, Suchoji. Celému podělanému metru, nejen vaší stanici.“

Vypadalo to, že Suchoj nechce reagovat, ale zničehonic vyhrkl: „Říkáš celému metru? Ne, nejen metru. Celé pokrokové civilizaci, která už to přece jen někam dotáhla. Teď za to musíme platit! Je to boj o život, Lovče. Bitva o přežití našeho druhu. Ti ďáblové nejsou strašidla nebo upíři. Je to homo novus, další evoluční stupeň, lépe přizpůsobený životnímu prostředí než my. Oni představují budoucnost! Homo sapiens bude možná ještě pár desetiletí nebo půl století hnít v těchhle zatracených norách, které si sám vyhrabal, když zástupců jeho druhu bylo na povrchu dost; ti, co nahoře neobstáli, strčil přes den do podzemí. Jsme bledí a neduživí jako Morlockové u Wellse, pamatuješ, ve Stroji času. Ti taky kdysi patřili k rodu homo sapiens…Samozřejmě, jsme optimisté, nechce se nám takhle zdechnout! Na vlastních výkalech pěstujeme houby a vepř je dnes nejlepší přítel člověka, v podstatě náš partner v boji o přežití. Polykáme multivitaminové tablety, které sem naši předkové v moudré předvídavosti uložili. Občas vylezeme nahoru, abysme rychle otočili benzinový kanystr, něčí staré hadry nebo hrst patron, když máme štěstí. Pak se co nejrychleji vypaříme zpátky do dusného sklepení, pořád oči na stopkách, jestli nás nikdo nesleduje. Tam nahoře už totiž nejsme doma. Svět nám přestal patřit, Lovče. Je to cizí prostředí.“ Suchoj zmlkl a díval se, jak z jeho poháru s čajem stoupá pára a rozpouští se v příšeří stanu.

Hunter nereagoval a Arťom si najednou uvědomil, že otčíma ještě nikdy neslyšel takhle mluvit. Najednou nebylo ani stopy po jeho staré jistotě, že všechno dobře skončí, jako by to nebyl on, kdo vždycky opakoval Jen si necvrnkni do kalhot, však se nedáme! a přitom povzbudivě zamrkal. Nebo to snad všechno jen předstíral?

„Ty mlčíš, Lovče? Jen do toho, dej mi do těla! Kde zůstal tvůj optimismus? Když jsme spolu naposledy mluvili, tvrdil jsi, že záření slábne a lidé se jednou vrátí na povrch. Ach Lovče! Vyjde slunce nad lesem, ne však pro mě…,“ posměšně zanotoval Suchoj. Budeme se držet života v podzemí zuby nehty, nevzdáme se ho za nic na světě, protože po něm už nic nebude, ať si filozofové a sektáři tvrdí, co libo. Nechceš tomu věřit, ale kdesi hluboko v nitru dobře víš, že to tak je. Přitom se nám tenhle život tak moc líbí, že, Lovče? Oba na něm zoufale visíme. Budeme se spolu plazit tím smradlavým labyrintem, usteleme si vedle prasat, nacpeme si panděro krysami – ale přežijeme! Mám pravdu? Probuď se, Lovče! Nikdo o tobě nenapíše knihu s názvem Pravý člověk, nikdo nebude opětovat tvou vůli k životu a pud sebezáchovy. Jak dlouho přežiješ na houbách, multivitaminech a vepřovém? Vzdej se, homo sapiens! Už nejsi vládce přírody! Ne, nemusíš hned zhebnout, takoví my zase nejsme. Jen se tu chvíli ještě plaz ve smrtelné křeči a zadus se vlastními výkaly. Ale jedno bys měl vědět, sapiens: užil sis života až až. Evoluce, jejíž zákony jsi tak skvěle pochopil, postoupila na další stupeň. Ty rozhodně nejsi koruna veškerenstva. Jsi dinosaurus a je načase, abys uvolnil místo novým a dokonalejším tvorům. Nebuď sobec, hra skončila, pusť teď k lizu jiné. Jen ať si budoucí generace lámou hlavu, co zahubilo homo sapiens – ale kdo by se o něco takového zajímal.“

Během Suchojova monologu si Hunter s bohorovným klidem bedlivě prohlížel nehty na rukou. Nakonec zvedl oči, podíval se na Arťomova nevlastního otce a dunivým hlasem mu odpověděl: „Od té doby, co jsem tě naposledy viděl, jsi vzal pěkně za své. Pamatuji si, jak jsi mi říkal: Uchováme-li si svou kulturu, neztratíme-li odvahu, neodnaučíme-li se ruštinu a naučíme-li vlastní děti číst a psát, nebude to s námi vůbec tak špatné a možná to vydržíme i pod zemí. Říkals to, nebo ne? A teď najednou: Vzdej se, sapiens…Co to znamená?“

„Prostě jsem si jen ujasnil pár věcí, Lovče. Pochopil jsem, co snad jednou dojde i tobě, ale třeba taky ne: My jsme dinosauři a prožíváme své poslední dny. Je jedno, jestli to bude ještě deset nebo sto let…“

„Jakýkoli odpor je zbytečný, co?“ přerušil ho Hunter a v hlase mu zazněl zlověstný podtón. „To máš na mysli?“

Suchoj zavřel oči. Dosud nikdy a nikomu nepřiznal vlastní slabost, a tak pro něho bylo těžké říct tohle všechno starému příteli, a navíc ještě v přítomnosti Arťoma. Viditelně ho to bolelo.

„Ne, na to se ještě načekáš,“ pronesl pomalu Hunter a vztyčil se v celé své velikosti. „A ti tam nahoře jakbysmet. Nové druhy? Evoluce? Neodvratný zánik? Já jsem zažil úplně jiné věci a tohle mi strach nenažene, rozumíš? Já se nevzdám. Pud sebezáchovy? Klidně si to tak nazývej. Ano, budu se držet tohohle života jako klíště a tvoje evoluce mi může, víš co. Jen ať se jiné druhy klidně postaví do řady, já nejsem dobytče, které se prostě nechá odvést na porážku. Prosím, jak libo, klidně si to vzdej a přeběhni k těm svým dokonalejším a přizpůsobivějším kolegům, vykliď jim své místo v historii. Jestli máš pocit, že ses už dost nabojoval, práskni do bot, dezertuj – já ti to nebudu zazlívat. Ale nepokoušej se mi nahnat strach a neopovažuj se mě tahat na jatka. Kdo má poslouchat to tvoje kázání? Protože pak nebudeš sám a můžeš se vzdát s ostatními, aby to pro tebe nebylo tak ponižující? Nebo ti snad nepřátelé slíbili hrnec horké kaše za každého kamaráda, kterého s sebou přivedeš do zajetí? Říkáš, že můj boj je marný a že stojíme na okraji propasti? Vykašli se na svou propast! Jestli si myslíš, že tvoje místo je tady dole, zhluboka se nadechni – a vpřed! Tady se však naše cesty rozcházejí. Pokud si rozumem obdařený člověk, vzdělaný a civilizovaný homo sapiens zvolí kapitulaci, rád se toho čestného titulu vzdám a raději se stanu zvířetem – a jako zvíře se upnu k životu a všem ostatním půjdu po krku jen proto, abych přežil. A já přežiju, rozumíš? Já ano!“

Hunter se zase posadil a tichým hlasem požádal Arťoma, aby mu ještě dolil čaj. Suchoj se zvedl a zachmuřený a zamlklý vyšel ven, aby doplnil vodu a znovu pověsil kotlík na oheň. Arťom zůstal s Hunterem ve stanu sám. Při návštěvníkových posledních slovech, plných zvonivého pohrdání a hněvivé vůle přežít, se vnitřně rozohnil. Dlouho váhal, jestli má Lovce oslovit. Potom se však k němu obrátil sám Hunter: „A co si myslíš ty, chlapče? Klidně mluv, jen žádnou falešnou skromnost. Byl bys raději kytka? Nebo dinosaurus? Taky budeš vysedávat na svých věcech a čekat, až si pro tebe přijdou? Znáš příběh o žábě v mléce? Jednou spadly dvě žáby do hrnce plného mléka. Jedna myslela spíš racionalisticky a hned pochopila, že nemá smysl se vzpírat, svému osudu stejně nikdo neunikne. Kdoví, třeba existuje posmrtný život, proč se tedy ještě namáhat a oddávat se planým nadějím? Takže se ani nepohnula a zahynula. Druhá žába byla asi úplně pitomá, nebo ateistka. Každopádně začala kolem sebe divoce kopat. Mohl by ses zeptat proč, když je přece všechno předurčené, ale ona kolem sebe pořád kopala, až ušlapala máslo. A potom vylezla z hrnce… A teď navrhuji minutu ticha za jejího kolegu, který ve jménu filozofického pokroku a racionálního způsobu myšlení zaplatil životem.“

Arťom si odkašlal. „Kdo jste?“

„To jako já? Vždyť to víš – Lovec.“

„Co to ale znamená, lovec? Co děláte? Lovíte?“

„Jak bych ti to vysvětlil… Víš, jak je vybudovaný lidský organismus? Skládá se z milionů maličkých buněk. Jedny přenášejí elektrické signály, jiné ukládají informace, další zase přijímají živiny nebo přepravují kyslík. Ale všechny, dokonce i ty nejdůležitější z nich, by během jediného dne odumřely a celý organismus by zahynul, kdyby neexistovaly určité buňky odpovědné za imunitní obranu. Nazývají se makrofágy. Pracují metodicky a rovnoměrně, jako hodiny nebo metronom. Jakmile do těla vniknou bacily, vypátrají je, ať se vetřelci schovají kdekoli, dřív nebo později je dostihnou a…“ Hunter rukama naznačil, jako by někomu zakroutil krk, a vydal přitom nepříjemně praskavý zvuk, „… odstraní je.“

„Ale co to má společného s vaším povoláním?“

„Představ si, že celé metro je něco jako lidský organismus. Komplexní organismus sestávající ze čtyřiceti tisíc buněk. A já jsem takový makrofág. Lovec. To je moje profese. Jakákoli hrozba, která je dostatečně vážná, aby poškodila celý organismus, musí být odstraněna. To je moje práce.“

Suchoj se vrátil s čajovým kotlíkem a nalil jim horký nápoj do hrnků. Bylo vidět, že se opět dokonale ovládá. Otočil se k Hunterovi: „Co podnikneš, abys ten zdroj nebezpečí odstranil, kovboji? Vydáš se na lov a zastřelíš všechny ďábly? To se ti asi nepovede. Je to marné, Lovče. Marnost nad marnost.“

„Pořád máme východisko, i když je to krajní možnost. Vyhodit váš severní tunel do vzduchu a celý ho tak zasypat. Tím bysme odřízli ten tvůj nový druh. Ať se tam nahoře klidně množí, ale nás krtky nechají laskavě na pokoji. Náš životní prostor je teď podzemí.“

„Opravdu? Povím ti něco, co prakticky nikdo neví. Ten druhý tunel jsme už odstřelili. Jenomže nad námi, nad severními tunely, proudí spodní voda. Už tehdy div nedošlo k potopě. Kdyby byla nálož trhaviny jen trochu silnější, bylo by navždy po naší milované VDNCh.Pokud tedy vyhodíme do vzduchu i druhý severní tunel, utopíme se nebo nás sežehne radioaktivní peklo. To by znamenalo konec, a nejen pro nás. V tom se skrývá skutečné nebezpečí pro metro. Kdybys bojoval o přežití takhle, náš lidský rod by prohrál. Šach.“

„A jak to vypadá s hermetickou bránou? Nedá se jednoduše zavřít?“

„Ty brány asi před patnácti lety nějací chytrolíni na celé trase odmontovali a použili při opevňování jakési stanice, nikdo už přesně neví které. Ty o tom nic nevíš? Takže další šach.“

„Přibývá v poslední době počet útoků?“