Jaromír Jindra

Zajatec osudů

Horoskop pro Valdštejna

© Jaromír Jindra, 2022

 ISBN 978-80-242-7920-6

PRVNÍ KAPITOLA

UVÁDÍ ČTENÁŘE NA STOPU ZAMÝŠLENÉHO ZLOČINU,

JEHOŽ OSNOVATELE VŠAK NENÍ MOŽNÉ JMENOVAT ANI POTRESTAT

TEN HLAS JSEM POZNAL, hned jak zazněl u jednoho z oken Vladislavského sálu Pražského hradu. Ne, rozhodně jsem se nemohl mýlit, měl úplně stejnou barvu i dikci, jako když jsem ho slyšel poprvé. Jenže to bylo docela jinde a za úplně jiných okolností; tenkrát halila tvář mluvčího tma bezměsíčné noci.

Vracel jsem se té noci z pozorování hvězdné oblohy, kde jsem už delší čas sledoval pohyb Saturnu, abych poznal jeho zákonitosti; byl jsem zamyšlený a v duchu uvažoval, jak dalece jsou mé dosavadní poznatky přesné a jak bych si jejich platnost mohl ověřit stanovením předpokládané další cesty. Sestupoval jsem opatrně ne zcela schůdnou stezkou od Pohořelce k potoku Brusnici takřka prostředkem pozemku Curtia Alberta, když mě z úvah vyrušily hlasy dvou mužů rozmlouvajících sotva několik kroků přede mnou. Jejich hovor byl natolik vzrušený, že nejspíš vůbec nepostřehli přítomnost někoho dalšího. Zastavil jsem se. Mohu je minout a zachovat se stejně, jako bych o nich nevěděl. Už jsem se chystal k dalšímu kroku, když jsem slyšel slova:

„Zbláznil ses? Jak chceš to děvče dostat z klece ven?“

„Zapomněl jsi na maličkost,“ ozval se společník toho, co se právě dost vyděšeně ptal. „To není moje, ale tvoje starost. Snad jsem ti zaplatil dost na to, aby sis dokázal s tím lvem, co ji chrání, poradit.“ Následoval tichý smích.

Opatrnost mi radila, abych se rychle a pokud možno nehlučně skryl dřív, než si mne ti dva muži všimnou. Na dva kroky ode mne se rýsoval tmavý obrys rozložitého věkovitého stromu. Splynul jsem s jeho kmenem.

„Pochybuješ snad o mé odvaze, pane?“

„Kdybych pochyboval, nenajal bych si tě, nemyslíš?“ znělo to jako pokus uklidnit člověka, jehož myšlenky se nebezpečně blížily pocitu hanebného ponížení a snad i urážky.

„Nikoho lepšího bys ani nenašel.“

„V Praze jistě ne. Stačí, abys řekl, že je tenhle úkol nad tvoje síly, a můžeme se rozejít, jako bychom se nikdy neviděli. Nic ve zlém, ale neviděl bych rád, pokud bys souhlasil jen proto, že chceš sám sobě něco dokazovat. Doufám, že víš, jak se k té dívce dostaneš, aniž bys předem u někoho vzbudil jakékoliv podezření. Nezapomeň taky, že se jí nesmí nic zlého stát, za to mi ručíš svou hlavou.“

„Už jsem přece slíbil, že to udělám,“ zaznělo trochu nespokojeně, „a já nikdy, rozumíš, nikdy neberu své slovo zpět. Taky mám svou čest!“

„To tě samozřejmě šlechtí,“ pobavilo to muže, jenž, jak jsem pochopil, byl z těch dvou tím, co měl díky váze svých peněz právo poroučet.

„Arciť!“ řekl dotčeně a současně hrdě ten druhý. Zřejmě nepochopil, nebo nechtěl pochopit, že se mu jeho společník právě vysmál.

Nastala chvíle ticha. Neslyšel jsem žádný náznak, že by se ti dva rozešli, a tedy jsem ještě zůstával skryt. Jak se ukázalo, udělal jsem dobře.

„Tedy domluveno. Máš týden na to, abys mi ji přivedl. Nezajímá mě, jak otevřeš klec a odstraníš z cesty toho lva, ale chci, aby celá věc byla provedena potichu, bez skandálu. Vyvaruj se krve, rozumíš? Až ji přivedeš, dostaneš zbytek. Teď jdi. A pamatuj: Neznáš mne a nikdy jsme se neviděli.“

Zaharašilo několik přišlápnutých kamínků pod botami odcházejícího člověka. Znamení, že jeden z rozprávějících mužů pořád ještě zůstává na místě. Nevzpomínal jsem si, že by v blízkosti bylo nějaké stavení, a tedy zřejmě jenom čeká, až se jeho společník dostatečně vzdálí, aby ho nemohl sledovat. Znamená to, že je opatrný jako liška. Až se hne, může se vydat jakýmkoliv směrem. Opatrně jsem se přesunul za kmen stromu a v duchu zatoužil, aby mě minul, aniž by si mne všiml. Co by asi udělal s nechtěným svědkem? Jistě by se nezajímal, zda a co z rozmluvy zaslechl, ale jednal by. Už jsem cítil dýku nebo kord, jak se noří do mých prsou, protože jedině tak se získává jistota, že nepohodlní svědkové nebudou mluvit. Čelo se mi zrosilo studeným potem strachu. Proč to nepřiznat? Jako každý miluji svůj život a modlím se k Nejvyššímu, aby mi ho dopřál měrou vrchovatou.

Do ticha zazněl zvuk tlumených koňských kopyt. Měl tady někde uchystaného koně. Až do téhle chvíle o sobě nedal vědět; nezaržál ani nezafrkal. Znamená to, že byl kdesi stranou. Uvědomil jsem si, že cesta vede borem, ne příliš velkým, ale dostačujícím k ukrytí zvířete.

A teď jsem pod klenbou Vladislavského sálu znovu slyšel tentýž hlas. Trhl jsem sebou. Zadoufal jsem, že můj prudký pohyb snad nikoho neupoutal; lidí tu bylo dost, většinou si povídali v improvizovaných hloučcích tak, jak se kdo s kým znal nebo potřeboval prohodit pár slov, a zdálo se proto, že si ani pořádně nevšímají ostatních. Zdvihl jsem hlavu a pohlédl do míst, odkud jsem slyšel promluvit muže, který se před několika dny domlouval na zločinu a jehož tvář mi zůstala utajená. Tady a teď se mi odhalí a já budu znát osnovatele únosu. Jistě se jedná o únos, aspoň tak jsem z části zaslechnutého hovoru usoudil.

U okna stáli dva muži. Jednoho z nich jsem dobře znal už řadu let. Hrabě Matyáš z Thurnu, majitel panství Veliš nedaleko Jičína. Jeho bas byl nezaměnitelný, takže hlas, který mě zaujal, patří druhému šlechtici. Třebaže je to mladíček, jemuž na bradě vyrůstají první vousy, Thurn se k němu choval s nevšední a pro mne nepochopitelnou úctou. Moje zvědavost tím pochopitelně ještě vzrostla. Kdo to asi je? Zatím jsem se s ním u císařského dvora nesetkal. Ale jak se říká, všechno je jednou poprvé – a současně naposled, protože jedinečnost se neopakuje. Koho se zeptat a nevzbudit tak zbytečnou pozornost?

V hrané roztržitosti jsem se rozhlédl kolem sebe, současně jsem ale dbal, aby se můj pohled na nikom dlouze nezastavil a nestal se třeba nežádoucím pokynem k navázání rozhovoru. Za dlouhá léta, co takřka každý den docházím na Hrad, už dobře vím, čeho se má člověk vyvarovat: nemístné pozornosti a nevhodného zájmu. Tady ve Vladislavském sále je stále plno pánů nejen z Čech a Moravy, ale i z jiných částí rozlehlé říše, kteří se tu procházejí, lelkují, čekají na milostivé slyšení u císaře Rudolfa a svůj čas se snaží vyplnit nezávaznými hovory s každým, kdo na jejich chvilkový rozmar přistoupí. S vděčností jsem si připomněl Tadeáše Hájka z Hájku, prvního známého člověka, jenž mne tady uvítal poté, co jsem byl vypovězen ze Štýrského Hradce, a postupně mne seznámil se zvyklostmi u dvora.

Mezi tvářemi známými i nepovědomými jsem si povšiml rytíře Oldřicha Zapského ze Zap. Pán poměrně rozsáhlého Dubečského panství v blízkosti hlavního císařského města nedokázal skrýt nervozitu; prsty ustavičně přebíhal po knoflících kabátce, jako by se potřeboval ujistit, že jsou všechny na svém místě a patřičně zapnuté.

Zamířil jsem k němu s několika nenápadnými oklikami, abych nedal najevo, že cílem mé cesty sálem je právě on. Jsou lidé, kteří se vytratí, jen co zjistí, že k nim máte namířeno. Neměl jsem potřebu riskovat, že se ocitnu uprostřed sálu a už nebudu mít ve skutečnosti kam jít…

„Vítej, pane Oldřichu,“ oslovil jsem ho, jen co jsem se u něj zastavil.

„Á náš hvězdopravec,“ protáhl pan ze Zap. „Bůh s tebou.“ Nezdálo se, že je příliš nadšený mou přítomností, ale vzápětí se usmál; uvědomil si asi, že je lepší mít za chvilkového společníka astrologa než nikoho.

„Zdálo se mi, že marně někoho vyhlížíš,“ řekl jsem konverzačním tónem. „Snad ne komořího Jeho Milosti Kašpara Ruckého?“

Škubl sebou a takřka současně pravil, aniž by se snažil nějak skrýt nespokojenost: „Řekl bych, že neumíš číst pouze ve hvězdách, ale taky v lidech… Máš pravdu, uhodl jsi, potřebuji se dostat k císaři a bez pořádného úplatku vsunutého do vždy nechutně prázdné dlaně komořího Jeho Milosti – a je úplně jedno, kdo jím zrovna je – bych tady taky mohl čekat ještě za rok…“

Souhlasně jsem přikývl. Je to všeobecně známá pravda, o které se přesto nehovoří nahlas. Jistota je jistota. Platilo to za Makovského i Langa, není zřejmě důvod, aby se Rucký, který navíc spoléhá na krásu své ženy a z toho vyplývající vliv na císaře, zachoval jinak.

„A co ty?“ zeptal se mne. Na očích mu bylo vidět, že ho nezajímalo, co tady dělám, ale naučená zdvořilost mu kázala, aby projevil zájem. Zdání zájmu, abych to nazval pravým jménem.

„Pozoruju lidi,“ odpověděl jsem a v duchu se už bavil, jak asi bude reagovat. Nezklamal mne.

„Pozoruješ lidi? To jen tak?“ Nějak to nemohl pochopit. Lidé jako pan Oldřich jsou zvyklí, že každá jejich činnost musí mít předem daný smysl, nic nedělají bez důvodu, a co jsem mu právě řekl, mu musí jistě připadat jako zbytečná ztráta času, to v lepším případě, nebo počínající bláznovství v případě horším.

„Někteří jsou tajuplnější než hvězdy na obloze,“ naznačil jsem.

Hleděl na mě a zřejmě zvažoval – mluví ten Kepler pravdu nebo si ze mne tropí žerty? Pan Oldřich Zapský ze Zap byl prostý, ne příliš komplikovaný člověk, jednající podle zvyklostí při styku s jinými lidmi, a pokud se setkal s něčím, co z takových zvyklostí vybočovalo, rychle to odhodil a choval se, jako by to nikdy neexistovalo.

„Líp bych to říct nedokázal,“ odpověděl mi a považoval to za uzavřenou věc.

Cítil jsem, že přišla správná chvíle, abych se zeptal na člověka, který mne zajímal. Mlčky jsem se rozhlédl okolo sebe a pak jako by mne cosi zaujalo, otázal jsem se pana Oldřicha: „Zajímavá tvář… Nevzpomínám si, že bych toho člověka tady někdy viděl…“

„Koho máš na mysli?“ chytil se Zapský ze Zap.

„Toho mladíka, co hovoří s pánem z Thurnu,“ lehce jsem naznačil bradou směr.

„To je přece mladý Smiřický. Jan Albrecht Smiřický ze Smiřic, tuze zvláštní člověk. Řekl bych, že má o sobě až příliš vysoké mínění!“ Z jeho hlasu jsem pochopil, že nemá toho mládence příliš v lásce.

Tak tedy pan Smiřický… Podle všeho takový pan důležitý, jak se říká o lidech, kteří by rádi vystoupali v životě co možná nejvýš. Často se jim to vskutku daří, třebaže k tomu obvykle nemají žádné skutečné přednosti a předpoklady. Někdy stačí osobní kouzlo, jindy drzé čelo a hodně špičaté bezohledné lokty.

„Nemyslím, že to dotáhne daleko,“ sdělil jsem takřka důvěrně panu ze Zap.

„Asi nevíš, že má na svojí straně hodně vlivných pánů,“ připomněl mi pan Oldřich.

„No a?“ odpověděl jsem otázkou. Na okamžik ho to zaskočilo.

„Mít takové lidi na svojí straně, to je základ mimořádného úspěchu,“ řekl po chvíli.

„To je sice pravda,“ souhlasil jsem, „ale co nadělá, když se proti němu postaví osud?“

„Vy hvězdopravci jste všichni stejní,“ mávl nesouhlasně rukou. „Když už si nevíte rady, zatáhnete do toho hvězdy, osud a kdovíco ještě a chudák obyčejný člověk je z toho pak celý ztumpachovatělý!“

„Tak si ho pořádně prohlédni, pane ze Zap,“ vybídl jsem ho a aby na Smiřického nemusel hledět příliš dlouho, ještě jsem ho upozornil na to, čeho by si měl rozhodně povšimnout. „Vidíš jeho příliš červené tváře?“

„Samozřejmě že vidím, je tu horko a nedýchatelno, měla by se otevřít aspoň některá okna.“

„To taky,“ souhlasil jsem. „Ale takovou barvu mají lidé nemocní na plíce. Nechtěl bych nic přivolávat ani bych nechtěl být špatným prorokem,“ pousmál jsem se, jen abych trochu zlehčil tuto chvíli, „ale obávám se, že pan ze Smiřic, aniž to možná tuší, mílovými kroky míří k předčasnému hrobu. Nemyslím, že bude tady s námi déle než deset let. Spíše méně.“

„Škoda že se nejspíš nedožiju chvíle, abych ti tahle tvoje slova mohl připomenout, Keplere,“ tiše se uchichtl pan Oldřich. „Avšak věř, že kdyby se stal zázrak a já byl svědkem toho, jak Smiřický kvete zdravím i po tebou prorokovaných deseti letech, byl bych první, kdo by se ti ze srdce a rád veřejně vysmál!“

„Přeju ti, abys tady byl ještě hodně let,“ řekl jsem upřímně. „Avšak tvého posměchu se neobávám. Ty červené skvrny hovoří samy za sebe. Kdyby tady byl někdejší osobní lékař Jeho císařské Milosti Rudolfa Tadeáš Hájek z Hájku, řekl by ti totéž, co teď já.“

„Odvoláváš se na autoritu velkého člověka,“ promluvil vážně Zapský ze Zap. „Přece víš, že tě už nemůže označit za šejdíře, zaštiťujícího se jeho jménem…“

Pokrčil jsem rameny. „Nevěříš, tedy nevěř. Jenže co jsem ti svěřil, je jedna z věcí, kterým mne vskutku naučil.“

Možná bychom takhle pokračovali v hovoru a já už v duchu přemýšlel, jak se od pana Oldřicha odpoutat, když se několik kroků od nás zjevila postava komorníka Jeho Milosti Kašpara Ruckého a můj společník, aniž by se zdržoval loučením se mnou, mu beze slova vkročil do cesty. Věděl, že je to nezdvořilé, ale nemohl si dovolit nevyužít nabídnutou příležitost. Obrátil jsem se tedy k odchodu. Mezi těmi dvěma právě začíná probíhat obchod, který nepotřebuje svědky.

Vydal jsem se víceméně bezcílně sálem, když jsem zcela zřetelně spatřil, jak se na jeho opačném konci mihla postava Johanny Alžběty Westonové v červených šatech. Byla mému srdci velice blízká i poté, co se provdala za radu a vyslance anhaltského vévody Jana Lva Eisenašského. Nemohl jsem uvěřit svým očím, přece se povídá, že delší dobu churaví… Jak jen to bylo možné, pokusil jsem se ji dostihnout. Místy jsem procházel uličkami mezi hloučky rozprávějících pánů, jinde jsem se musel doslova protlačit, zatímco za mnou se ozývaly tlumené kletby, ale když jsem došel tam, kam mě vedly její rudé šaty, nikde nebyla. Snad to byla jiná žena a zmýlil mě její oděv. Bože, už asi podléhám vidinám, vlastním představám, jež si zhmotňuji a přestávám si uvědomovat rozdíl mezi skutečností a snem.

Nerozhodně jsem se otočil na místě a nečekaně se tak ocitl tváří v tvář muži s pronikavě pichlavýma očima a do špičky střiženými vousy na bradě. Hleděl na mne cizím pohledem, zatímco já bych přísahal, že ho znám. Jenže jsem věděl, že muž, do něhož bych málem neslušně vrazil, nemůže být Edward Kelley, třebaže je jeho přesným odrazem. Přesto jsem nezabránil, aby mi z úst šeptem nesplynulo překvapené:

„Edwarde…“

Musel to přesto slyšet. „S někým jste si mne asi spletl, pane…“ Očekával, že se mu představím, a tak jsem se lehce uklonil a vyslovil své jméno – Johann Kepler.

„Tedy astrolog, hvězdář a matematikus Jeho císařské Milosti…“ Sotva znatelně povytáhl obočí a v koutku úst se mu objevil pobavený výraz, když se s rukou přiloženou k srdci představil: „Edmund Kelvein.“

Nevěř mu, ozvalo se mi v podvědomí, vědomě ti lže. Spolehni se na svůj instinkt. Tedy jsem na něj dal a současně přijal jeho hru – pokud to byla hra…

„Je mi ctí se s tebou poznat, pane,“ odpověděl jsem. „Omlouvám se, ale připomněl jsi mi jednoho dávného přítele. Zrak a vzpomínka někdy člověka zmýlí. Dosud jsem neměl čest tě tady spatřit, jistě přicházíš zdaleka.“

„Svět ve skutečnosti není tak velký, jak se zdá,“ odpověděl vyhýbavě, „ale je pravda, že jsem necítil potřebu navštívit sídlo císaře Rudolfa.“

„Odpusť mou troufalou zvědavost, copak to změnilo?“

Nedal najevo, zda mu moje všetečná otázka byla nepříjemná – a to určitě byla!

„Je to hodně osobní,“ odpověděl překvapivě vážně a já cítil, že tentokrát nic neskrývá. „Dostanu-li se k Jeho Milosti, jistě rychle pochopí, jak moc je to osobní. A jak důležité,“ dodal tónem, o němž bych mohl úspěšně tvrdit, že byl posměšný. „Avšak spěchám za dcerou…“

Znovu přiložil ruku na srdce a odcházel. Také toto jeho symbolické a ojedinělé gesto mi bylo povědomé. Sledoval jsem jeho postavu, proplétající se kolem jiných pánů; měl poněkud zvláštní chůzi, jako by neohýbal nohy v kolenou. Ne, rozhodně se nemýlím, je to on, Edward Kelley. Takhle se pohyboval poté, co si udělal protézy. Pouze naznačil a mně tak ve skutečnosti připomněl, že mezi ním a císařem je cosi osobního. Víc mi prozradit nemusel. Pokud si ti dva – císař Rudolf a muž vystupující pod jménem Edmund Kelvein – stanou tváří v tvář, přihodí se něco neodčinitelného. Bůh nedopusť, aby se tak stalo brzy, povzdechl jsem si v obavách.

Přešel jsem k jednomu z oken, kde se právě uvolnilo místo, a pohlédl z něho na rozlehlé nádvoří a protější část katedrály, o které jsem slyšel, že ji začali stavět před dvěma sty lety a pořád ještě není dohotovená. Jak je to asi dlouho, co tady pracovali poslední kameníci? Tímhle tempem dřív spadne, co až dosud postavili. Bloudil jsem po odvážných kamenných kružbách úzkých vysokých oken, připomínajících ruce sepjaté k modlitbě, a po vnější výzdobě chrámu a najednou jsem se přistihl, že ve skutečnosti nevnímám, co vidím, ale přemýšlím o něčem docela jiném.

Jak to řekl člověk zahalený do bezpečí tmy? „Máš týden na to, abys mi ji přivedl. Nezajímá mne, jak otevřeš klec a odstraníš z cesty toho lva, jak říkáš, ale chci, aby celá věc byla provedena potichu, bez skandálu.“ Chtějí unést dívku, to zaznělo zcela jasně. Je jen jedna jediná, která se dovede ukrýt v kleci spolu se lvem, a tou je císařova lvářka.

Měl bych, musím ji varovat! Rázem jsem se odpoutal od okna, zamířil k východu z Vladislavského sálu a za chvilku už byl královský palác za mnou. Zamířil jsem k Jelenímu příkopu, kde měla Jeho Milost rozsáhlý zvěřinec plný nejroztodivnějších vzácných cizokrajných zvířat. Kdysi jsem byl přitom, když poselstvo sultána Ahmeda darovalo císaři mohutného lva Mohameda. Tehdy si Rudolf na Tychonovi de Brahe vyžádal horoskop pro tohle královské zvíře. Tycho se hněval, od jisté doby nedělal horoskopy rád a dobře věděl proč, však na jeden takový, třebaže pro krále příznivý, nakonec šeredně doplatil, ale přání Jeho Milosti nemohl odporovat, a tak ho sestavil. Možná se v něm projevila skrytá Tychonova pomsta, protože Jeho Milosti otevřeně sdělil, že Mohamed je stejně královský jako Rudolf a jejich životy jsou vzájemně propojené. Až zemře lev, bude ho císař zanedlouho následovat. Také proto nechal Rudolf Mohameda opečovávat a vyhledal mu člověka, který by se o něho staral. Teď právě je jím Laurenciana Pylmannová. Získala si Mohamedovu lásku a on za ní chodí jako pes, poslouchá ji na slovo, a dokonce ho naučila množství roztodivných kousků, jež na přání Jeho císařské Milosti předvádí jeho hostům.

Měl jsem štěstí, zastihl jsem Laurencianu sedět na lavičce u lví klece. Vždycky, když jsem sem doprovázel císaře ať už s hosty nebo bez nich, uchvacovaly mne její vlasy barvy ohně stejně jako neuvěřitelně běloskvoucí pleť, připomínající alabastr. Štíhlá, ztepilá, uhrančivého pohledu a zbožňováníhodné tváře. Taková byla dívka, vlastně už mladá žena, jež si podmanila nejen krásou, ale i odvahou také lva Mohameda. Není divu, že po ní zatoužil onen mladý šlechtic! Zkusil si s ní někdy promluvit o samotě? Pokud ano, kde se dopustil chyby, ke které se právě chystá nerozvážně připojit další? Jan Albrecht Smiřický je mladý, jistě dokáže ženy okouzlit nejen svým zjevem, ale také bohatstvím; takový člověk přece nemá zapotřebí uchylovat se k podlým činům, jako je únos. Nebo že by sebejistota, s jakou hovořil ve Vladislavském sále s Jindřichem Matyášem z Thurnu, byla jen zástěrkou zakrývající jeho skutečný strach a bezmoc?

Jen zaslechla moje kroky na pískem vysypané cestě, odvrátila se od Mohameda, který ležel s hlavou položenou na tlapách u mříže své klece a připomínal tak velkou kočku těsně před tím, než začne příst blahem.

„Bůh ti dopřej šťastný den,“ pozdravil jsem ji dřív, než jsem došel až k ní.

Usmála se úsměvem, pod nímž by ve chvilce musel roztát každý ledovec, a pozdvihla ruku k políbení.

„Buď vítán,“ řekla současně „a chceš-li, přisedni.“

Nakrátko mne přivedla do rozpaků, zda se to hodí či ne. Čertíci v jejích očích rozhodli. Posadil jsem se vedle ní.

„Co Mohamed, nezlobí tě?“ Nafackovat bych si měl za tak hloupou otázku, ale už si žila vlastním životem a nebylo ji možné vzít zpět.

„Kdepak, stárne mi před očima, chlapec. Už moc nevyvádí, je rád, když může jen tak ležet s plným břichem masa a odpočívat. Klidně můžeš k němu do klece bez obav, že by ti ublížil.“

„Na tebe je zvyklý, ale já bych pro něj byl dozajista vetřelec a s takovým je třeba se rychle vypořádat. Nerad bych skončil v jeho žaludku,“ zasmál jsem se.

„Bojíš se, že?“ rozesmála se a byl to smích docela nakažlivý, upřímný.

„Lhal bych, kdybych ti tvrdil, že ne,“ připustil jsem.

„Vážně by ti nic neudělal, je přežraný.“

„Nezkoušej to na mně, Laurenciano, do lví klece mne nedostaneš.“

„Hm, a takoví jste všichni. Každý je hrdina, ale jen do chvíle, kdy by si tu svoji odvahu měl poměřit s Mohamedem… Víš ty co? Raději rovnou vyklop, proč jsi přišel.“

Dívala se na mne pobaveně a já pochopil, jak je ve skutečnosti ráda, že se tady u ní někdo zastavil. I kdyby jen na pár slov. Musí jí tady být asi hodně smutno.

„Myslím, že bys měla být opatrná a dát si pozor na jednoho muže,“ začal jsem asi ne zrovna nejšťastněji.

„Jenom na jednoho?“

„Nedělám si legraci, děvče,“ řekl jsem asi trochu nakvašeně, takže její tvář rychle zvážněla. „Hrozí ti nebezpečí.“ A pak jsem jí pokud možno co nejpodrobněji vypověděl svou příhodu z předchozí noci. Poslouchala ani nemukla.

„Jak jsi přišel na to, že se jedná o mne?“ otázala se Laurenciana věcně, když jsem dovyprávěl.

„Jak? Musí ti to být přece jasné, vždyť mluvili o dívce, kterou hlídá lev a je ji třeba dostat z klece.“

Sklonila hlavu, hřbetem levé ruky si urovnala neexistující záhyb na šatech.

„Můžeš mít pravdu… Mohamed je široko daleko jediný lev,“ připustila.

„A ty jsi jediná, kterou hlídá,“ dodal jsem. „Co uděláš? Jestli chceš, promluvím s Jeho Milostí a požádám, aby sem na nějaký čas poslal na tvou ochranu několik ozbrojených mužů.“

„To bys tomu tedy dal, Johanne! Abych se potom místo jednomu lumpovi bránila hned několika? To bych mohla rovnou začít sdílet s Mohamedem společnou klec. – Kdybych aspoň věděla, komu bych měla vyškrábat oči, kdyby se tady objevil…,“ povzdechla si.

„Já hlupák,“ zvolal jsem rozzlobený sám na sebe, „povídám tady, povídám, ale na to nejdůležitější jsem ani nevzpomněl. Jednoho z nich jsem poznal po hlase a dneska se dozvěděl i jeho jméno.“

„Tak kdo to je?!“

„Jan Albrecht Smiřický ze Smiřic.“

„Ten?“ rozesmála se, až jí z očí začaly téct slzy.

„Copak je na tom tak směšného?“

„Vlastně je to spíš k pláči,“ utírala si těch několik slaných kapek z koutků očí a z tváří. „Takový mlíčňák, holobrádek, který ještě ani neví, co by měl s holkou dělat, kdyby mu vlezla do postele! Tak se na něj podívejme…,“ Laurenciana nad tím pobaveně kroutila hlavou.

„Tedy ho znáš,“ ujišťoval jsem se celkem zbytečně.

„Každá žena by musela být slepá, kdyby si takového mlaďoučkého zajíčka nevšimla. Ale neměj o mě strach, Johanne, s tímhle kloučkem si poradím dřív, než se na mne jenom podívá. Přesto ti ale děkuji.“

Pochopil jsem, že náš hovor tím skončil. Mé varování nehodlá brát vážně. Co se dá dělat? Udělal jsem, co jsem udělat mohl, a všechno ostatní je jen na ní. Přesto jsem věděl, že pokud ji ten mladý Smiřický unese, budu si stejně vyčítat, že jsem pro krásnou Laurencianu Pylmannovou udělal příliš málo.

„JE TADY!“ sděloval mi důvěrně císař Rudolf, zatímco jsme šli k jeho zvěřinci, ve kterém měl kromě lva Mohameda spoustu roztodivných tvorů, jako byl orangutan připomínající hodně chlupatého člověka s příliš dlouhýma rukama, několik tygrů, levhartů, jež mu daroval ruský car Ivan, kdoví proč přezdívaný Hrozný, a které do Prahy osobně přivezl carův syn Fjodor; byl tu i podivný pták z ostrova s tajuplným jménem Mauricius, jenž co chvíli kroutil hlavou, jako by se všemu divil.

Šli jsme spolu jen my dva, zatímco ozbrojený doprovod Jeho Milosti se loudal dobře deset kroků za námi, jak císař rozhodl. Nechtěl, aby kdokoliv zachytil byť jen jediné slovíčko z našeho důvěrně vedeného hovoru.

„Kdo že je tady?“ Musel jsem se zeptat, jinak by další pokračování v rozhovoru ztratilo smysl.

Obrátil ke mně tvář, z níž spadla maska vladaře, a zůstaly na ní jen obavy.

„Přece on. Kelley!“

„Magistr Kelley? Ten je přece léta mrtvý…“ Bůh mi snad odpustí tuhle lež. Nikdo kromě mne přece netuší, že žije a že se mu podařilo prchnout z Rudolfova tajného vězení.

Až příliš rychle několikrát přikývl. Snad tím pohybem chtěl přesvědčit sám sebe, že podlehl nějaké vidině, klamu, ale hned nato zakroutil hlavou.

„Kdepak, nemůžeme se mýlit. Neumíme si představit, jak to dokázal, ale dneska v noci jsme ho viděli. Skláněl se nad námi v naší ložnici a…,“ nedopověděl. Copak se asi přihodilo, že to císař nechce připomenout ani sám sobě?

„Říkáte, Vaše Milosti, že jste ho viděl v noci u svého lůžka? Pak to byl jen klam, příliš živý sen,“ snažil jsem se ho uklidnit.

„Od kdy sny mluví? A ty – sáhl sis někdy na sen? My jsme to udělali. Nerozplynul se, nezmizel. Cítili jsme jeho teplou ruku. Co na to povíš teď?“

„Nic jiného, než co jsem už řekl. Měl jste živý sen. Ten dovede poplést každého. Ostatně, před vaším pokojem stojí ozbrojené stráže. I jinde v paláci je jich dost. Nepustily by ho.“

„Přesto se podívej ve hvězdách, zda nám něco nenaznačují. Neotálej s tím moc dlouho, jsme netrpěliví a možná nám hrozí nebezpečí. Musíme to vědět dřív, než bude pozdě.“

„Ještě dnes se budu vašemu snu věnovat.“

Nejednat se o císaře, asi bych teď připsal staré rčení: Jak málo postačí k dětské radosti! Vystihovalo by to totiž celou situaci. Protože jen jsem vyslovil svůj slib, úplně se proměnil. Edward Kelley, ať už skutečný nebo pouze přízrak ze snu, rázem zmizel, přestal ho trápit a vedle mne šel sebejistý panovník. Jak mu to asi dlouho vydrží?

Minuli jsme výběh s vlky, taky ten s obrovitým medvědem a za ohybem cesty se ukázala veliká klec, výběh pro královského lva. Teď jsem zase pro změnu nevěřil svým očím já. V Mohamedově sousedství stály v družném hovoru dvě postavy – Laurenciana Pylmannová a mladý Jan Albrecht Smiřický ze Smiřic! Snad každého jiného, ale jeho bych tady nečekal.

„Zdá se, že spolu vrkají jako dva holoubci,“ naklonil se ke mně Rudolf s úsměvem. „Není ale pro něj lvářka trochu stará? Tedy ne že by Laurenciana byla stará,“ opravil se vzápětí, „ale on je sotva vylíhnuté kuře.“ Po dlouhé době jsem slyšel císaře smát se; co právě řekl, zřejmě považoval za dobrý vtip. Připojil jsem se, nic mne to nestálo.

Ti dva zmlkli dřív, než jsme k nim došli. Pylmannová se hluboce uklonila a trochu tak poodhalila krásu pokladu ve výstřihu. Mladý Smiřický následoval její příklad, ale neučinil tak dost rychle, takže jsem postřehl, jak mu září oči a má ještě červenější tváře než obvykle.

„Nepochybujeme, že jsi přišel za Mohamedem,“ oslovil ho v dobrém rozmaru císař. „Kromě něho tady není pro tebe, pane Albrechte, nic zajímavého k vidění.“ Bylo to jasné varování. Jen rozený hlupák by to nepochopil.

„Dovoluji si poněkud odporovat,“ odpověděl však Smiřický. „Nejen královský lev stojí za pozornost. Také lvářka je zcela mimořádná žena, nemyslíte, Veličenstvo? Jen uvažte – kolik mužů je tak odvážných, aby stejně jako ona vstoupili k Mohamedovi do klece, aby mu dělali společnost? Možná jeden ze sta. Podruhé by to nezopakoval žádný.“

„V tom s tebou souhlasíme. Ale jen v tomto!“

Zatímco císař přistoupil sotva na krok ke lví kleci, přitočil jsem se k Laurencianě a očima naznačil otázku: Co tady tenhle člověk dělá?

Odpověděla pohybem ramen: Vím já?

Něco mi říkalo, že to moc dobře ví, ale že ona pravda není určena pro každého. Tedy ani pro mne. A už vůbec ne pro císaře Rudolfa. Škoda, že Laurenciana neuvěřila mému varování; však ona se už brzy přesvědčí.

DRUHÁ KAPITOLA

SE VŮBEC NEVYVÍJÍ TAK, JAK BYCH SI PŘÁL,

A JISTĚ POZNAMENÁ MÉ ČELO MNOHA DALŠÍMI VRÁSKAMI,

SVĚDECTVÍM VELIKÉHO UTRPENÍ

TAKŘKA CELOU NOC jsem strávil zdánlivě nekonečnými výpočty a snažil se proniknout do tajemství hvězd. Pokaždé, když sestavuji horoskop, cítím nejen tíhu zodpovědnosti, ale také jak nedostatečné je naše lidské poznání. Porozumíme někdy aspoň některým z cizích světů? Jak rád bych napsal slovo určitě, ale místo něj píši možná, třebaže ruka se rozeběhla na nikdy. Mám velké pochybnosti. Nevaroval snad Stvořitel lidstvo už jednou, když chtělo nahlédnout do nebes a stavělo onu nesmírnou věž ve městě Babylónu? Tehdy způsobil, že si přestalo rozumět. On nedovolí, abychom plně pochopili jeho dílo a velikost. Zatím se zřejmě usmívá naší pošetilosti a cestám, jimiž jsme se vydali ve slepé víře, že nás dovedou k cíli, aniž bychom tušili, že všechny do jedné končí ve slepé uličce.

I kdyby nám umožnil poodhrnout cípek svých tajemství, já u toho už jistě nebudu. Lidský věk je příliš krátký. Kolik střípků poznání se časem ztratí a jak dlouho potrvá, než je najde zase někdo jiný? Možná i to, nad čím se zamýšlím, co hledám, už někdo jiný dávno přede mnou vyřešil, avšak nebylo mu dopřáno, aby své zjištění předal dál. Nebo předal, ale nepravému člověku, který zapomněl nebo si neuvědomil důležitost toho, co mu bylo svěřeno. Mohl také zemřít…

Musel jsem vstát a projít se po pokoji. Kdepak, s takovými myšlenkami se nelze soustředit na výpočty, tolik důležitými pro poznání budoucnosti. Prohrábl jsem si několikrát vlasy a zastavil se u okna. V protějším domě se právě otevřelo okno a v něm se zjevila tvář mladé dívky, snad služky. Rychle se rozhlédla do obou stran ulice a zmizela. Zanechala v mé mysli prchavou vzpomínku na mládí, naděje a spoustu snů, jež s ním každý spojuje. Komu se z nich splní aspoň polovina? A co zůstalo mně?

Z prahu neradostných myšlenek mne vyrušila moje žena Barbora.

„Někdo tě hledá,“ oznamovala mi hned na prahu hlasem, jenž se omlouval za vyrušení. Za dlouhé roky, co jsme byli spolu a ona jen kvůli mně opustila svůj rodný Štýrský Hradec a spoustu přátel, s nimiž se stýkala od dětství, uvykla, že když pracuji na horoskopech, vyžaduji klid.

Odvrátil jsem se od okna a obraz dívky z protějšího domu se rázem rozmazal, aby se vzápětí propadl do té části mých vzpomínek, v níž je nepotřebné haraburdí.

„Kdo je to?“

Pokrčila rameny. „Nepředstavil se.“

Záleží snad na jménu? I kdyby ho vyslovil, mohl použít, cokoliv by ho napadlo. Občas to lidé tak dělávají z důvodů, jež zůstávají známy pouze jim, a je zbytečné, abych pátral.

„Nehodí se mi to,“ rozhodil jsem ruce v bezmocném gestu, „ale co se dá dělat… Tak ho sem uveď, Barborko.“ Čím jsme spolu byli déle a stárli bok po boku, byl jsem k ní něžnější. Proto i tak zdrobnělé oslovení, hodící se více k děvčátku nebo dívce v rozpuku dospívání. Pokaždé, když jsem jí tak řekl, viděl jsem v jejích očích, jak ji to potěšilo. Už dávno zapomněla na časy, kdy za mnou běhávala do královských zahrad plná obav, že místo s hvězdami trávím noci s nějakou jinou. Pohříchu přiznávám, že její strach byl oprávněný. Ach, kdepak jsou večery, kdy mi společnost dělala Vestonie…

V tmavém dveřním otvoru se objevila postava muže. Jen co na její tvář dopadlo trochu světla, nemohl jsem pochybovat: Edmund Kelvein. Člověk, kterému bych možná dokázal věřit všechno možné i nemožné, jen tohle jeho jméno ne.

Podali jsme si ruce a pozdravili se na uvítanou. Nabídl jsem mu židli a hleděl na jeho tvář, usvědčující ho ze lži. Není přece možné, aby ve stejný čas žili dva lidé podobní si jako vejce vejci. Ne, v takovou náhodu, v takový Boží žert nevěřím.

I přes jeho vous střižený do špičky jsem spatřil, jak se pobaveně ušklíbl, když se mu oči stočily k papírům z části pokrytým mými výpočty.

„Pro Jeho císařskou Milost?“ porušil ticho mezi námi a já v duchu obdivoval rychlost a neuvěřitelnou správnost jeho úsudku. Ani nečekal na odpověď. „Hledal jsem tě u Hanse Utarta, ale taky mne mohlo napadnout, že sis po té příhodě s Vestonií našel jiné bydlení. Udělal bych to samé. Těžko žít pod jednou střechou s člověkem, který vyzradí ženě, že její muž má milenku, a způsobí tak domácí rozbroje…“ Odmlčel se. Čekal-li, co na to řeknu, pak čekal marně. Co je mu do toho, a proč bych se měl ospravedlňovat zrovna jemu a teď, když mou krátkou, ale o to bouřlivější lásku k nevlastní dceři mága Edwarda Kelleyho ohleduplně skryl čas? Proč ji chce znovu připomínat?

„Máš to tady z domu U Francouzské koruny blízko do kostela Nejsvětějšího Salvátora, jenže ty do něj nejspíš ani nepáchneš, že?“ To nebyla otázka, ale jistota.

„Když o mně víš tolik, pane, pak jistě víš i to, že nejsem katolík,“ zavrčel jsem trochu dotčeně.

Spokojeně se rozvalil na židli. „To tě šlechtí, Keplere. Na chvíli se odmlčel a pak zcela nečekaně řekl:

„Přestaneme si hrát na kočku a myš, co říkáš? Málem jsi mě porazil ve Vladislavském sále. Na to si snad vzpomínáš?“

Přikývl jsem a dřív, než bych stačil cokoliv na to říct, pokračoval: „Místo omluvy za tu srážku jsi jen překvapeně vydechl – Edwarde. A já ti odpověděl jediné, co jsem tam říct musel: S někým jste si mě asi spletl, pane…“

„Tedy jsem se ve skutečnosti nespletl…,“ problesklo mou myslí poznání, ale pořád ještě bylo mlhavé, neurčité, rozum se vzpíral uvěřit, že Edward Kelley, který by měl být v Anglii, je zase tady a dává si říkat Edmund Kelvein. Aspoň něco že si ponechal ze svého původního jména…

Zakroutil hlavou a vstal. Učinil jsem totéž a pak jsme se objali.

„Musel jsem se vrátit,“ řekl, když si zase sedal na své místo.

„Musel? Líp by vypadalo, kdybys řekl, že ses do Prahy vrátit chtěl.“

„Přeci jsem ti slíbil, že se vrátím. Jen jsem si nemyslel, že to bude tak brzy. Ale máš pravdu, bylo by lepší, kdybych chtěl. Dostal jsem zprávu, že Alžběta Johanna je na tom po posledním porodu zle. Ztratila hodně sil, a tak jsem spěchal, abych byl u ní dřív, než…“

Nebylo třeba, aby dopověděl, i tak mi bylo jasné, co všechno prožíval, než se dostal z Anglie až sem.

„Naštěstí to Vestonie dokázala překonat. Ale zdaleka není v pořádku. Chci věřit, že se časem úplně uzdraví. Jenže to by taky Jan Lev Eisenašský musel mít rozum a ohledy ke své ženě, jenže on vždycky hleděl jen sám na sebe. Na prvním místě je jeho tělesné uspokojení. Nedovede a obávám se, že ani nechce, dávat si pozor. Cožpak nevidí, jak ji časté porody vysilují?“ Vypověděl to všechno chvatně, jako by se bál, že pokud svou řeč přeruší, nenajde sílu ji dokončit.

„Připouštím, že jsem zapochyboval, zda mě neklame zrak nebo vzpomínky,“ přiznal jsem.

„Zato Jeho Milost se málem zbláznila, když mě uviděla!“

„Tak přece jsi to byl ty, kdo ho vystrašil ve spaní!“

„Jak to víš?“ zajímalo ho, ale než jsem stačil cokoliv říct, mávl nad tím rukou. „Mohl jsem si to domyslet. Svěřil se ti. Každý druhý by s takovou zprávou šel rovnou na trh, ale ne tak Rudolf. Ten dobře ví, že u tebe zůstane pohřbena líp než v hrobě.“

Jeho pichlavé oči mě doslova probodávaly a pak znovu sklouzly na mé výpočty na stole. Z ničeho nic se v Kelleyho mysli prodralo na povrch poznání.

„Takhle to tedy je! Císař dostal strach a ty mu máš udělat horoskop a pokud možno ho ujistit, že mu ode mě nehrozí žádné nebezpečí. Pověz, jak moc se pletu?“

„Přece víš, že jsem nikdy nelhal,“ odpověděl jsem nepřímo.

Můj host se usmál. „Co kdybys do svého horoskopu propašoval, že mu neublížím – a slibuji ti, Johanne, že je to pravda –, avšak budu se mu připomínat tak dlouho, dokud nezešílí?!“

„Je to císař,“ připomněl jsem, „a ty nejsi žádný barbar. Jen zrůda by…“

„Třeba jsem zrůda!“ vpadl mi do řeči. „On snad není? Zapomněl jsi, co provedl mně? Dvakrát mne uvěznil, připravil mě o nohy, a když jsem mu díky svému objevu zkusil uniknout jako zdánlivá mrtvola, pohřbil mne v dusné, tmavé a před světem utajené laboratoři. Co to bylo za život? Smrt by byla lepší! A za tohle, za to chtěl ode mě elixír mládí? Každý jiný by mu namíchal jed a on by ho v dobré víře klidně vypil. Neudělal jsem to. I když, to ti přiznávám, byly chvíle, kdy jsem měl chuť přichystat mu právě takovou smrt. Pomstít se. Pokaždé ale zvítězilo vědomí, že nejsem vrah. Edward Kelley na rozdíl od Jeho císařské Milosti za sebou netáhne přízraky mrtvých.“

Připomněl jsem si tu dokonale utajenou páchnoucí komůrku vtěsnanou mezi zdmi paláce a jedné z věží, které se neřekne jinak než Mihulka, do níž jsem pronikl jen díky náhodě a své všetečnosti.

„Tak co, dáš mu to tam?“ Kelley se předklonil takřka ke mně. „Jen jedna věta postačí, aby pak neustále zněla v císařově mozku a rozkládala ho s neodvratnou jistotou zkázy.“

„Jsi ďábel!“ zvolal jsem s neskrývaným odporem a vstal.

„Dost možná,“ připustil a úsměv v jeho vousech jsem spíš cítil, než mohl spatřit, „ale cožpak se on chová jinak? Líp?“

Okno naproti už někdo mezitím zase zavřel. Možná jsem mohl ještě jednou popatřit do tváře neznámé dívky, kdybych vstal třeba jen o chvilku dřív.

„Nic neslibuji.“

Host taky vstal. Poklepal mi po rameni. „Takhle se mi líbíš. Věřím ti a spoléhám na tebe.“

S tím odešel.

Když jsem znovu usedl k rozpracované předpovědi, mohl bych sám sebe přesvědčit, že u mě žádný návštěvník nebyl.

Toho večera však z další práce na horoskopu pro císaře Rudolfa sešlo. Nedokázal jsem se soustředit, a bylo proto lepší sednout si po večeři s rodinou a při černé hodince popovídat o událostech dne, a až nastane čas, tak těm nejmladším dětem – když jsem si předtím nejmenšího tříletého Fridricha posadil na klín – vyprávět něco strašidelného; ale jen trochu, a navíc s dobrým koncem, aby se pak nebránily spánku.

Časně ráno mne zašimralo sluníčko na nose a otevřel jsem oči; odhadl jsem, že nemůže být víc jak pět hodin. Barbora spala a zdálo se mi, že i kdyby vedle ní vystřelili z arkebuzy, nevěděla by o ničem. Je poslední dobou pořád unavená, uvědomil jsem si. Snad to není stáří? Začal jsem v duchu počítat a současně jsem sám sobě huboval, cože jsem to za manžela, když ani pořádně nevím, kolik let je mojí vlastní ženě. Matematik a nepamatuje si něco tak přízemně obyčejného! Vzápětí jsem do všeho nějak nepochopitelně zamotal naši svatbu. Zatraceně, proč ji sem teď cpu? Záleží snad na tom, že mi bylo šestadvacet a Barbora, třebaže už za sebou měla dvě manželství, byla o tři roky mladší? Rázem jsem zalapal po dechu. Inu, to je ono! Konečně nějaký jasný bod, od něhož se dá počítat, protože přece vím, kdy jsem se narodil já.

Pak už to bylo všechno snadné. Takže Barboře je pětatřicet. Zakroutil jsem nad sebou hlavou. Jak můžeš, Johanne, dělat horoskopy, tak to je záhada…

Tak jsem svoje selhání svedl na rozespalost. Tím by moje sebevědomí nemělo nic ztratit.

Vstal jsem a přešel do parádního pokoje pro hosty, který jsem používal víc jako svoji pracovnu. Otevřel jsem okno a dovnitř rázem vpadl svěží ranní vzduch. Trochu jsem se vyklonil a rozhlédl po ulici do stran. Všude panovalo ticho, nikde nikdo. Ještě jsem pohlédl naproti. I tam se právě otevíralo okno. V něm se ale neobjevila dívčí tvářička, jakou bych skoro s jistotou očekával, ale hlava muže s vousem zastřiženým do špičky. Škubl jsem sebou. Snad ne Kelley?! Druhý pozornější pohled mě uklidnil, podoba mezi těmi dvěma muži nebyla vůbec žádná. Společné byly jen ty špičaté vousy.

Přesto mi ten pohled připomněl sen, který se vytratil ve chvilce, kdy jsem tápal mezi spánkem a bděním. Kelley v něm byl… Něco mi říkal, asi dost důležitého, ale co to jenom bylo? Nějakou chvíli jsem se snažil vzpomenout si, ale bylo to marné. A tak jsem nad ním mávl rukou. Důležité věci se přece nezapomínají, zabručel jsem, ale třebaže pokaždé mi tahle sentence přinesla uklidnění, tentokrát z nepochopitelného důvodu nepomohla.

Usedl jsem ke svým výpočtům a na stůl před sebe dal přesýpací hodiny; jejich jemňounký písek se přesype přesně za hodinu, pak je otočím a až se obsah horní baňky znovu přesune do dolní, bude čas, abych se vydal na cestu. Každý den mě to zdržuje a odvádí od důležitější práce, avšak nemohu si dovolit nebýt přítomen u ranního příchodu Jeho císařské Milosti Rudolfa.

Tak jsem se zabral do práce, že jsem si ani nepovšiml, kdy se přestal písek v hodinách přesýpat – bylo to teprve před chvilkou nebo se mi ten ďáblův časoměr pošklebuje už hodně dlouho a já měl dávno přecházet po kamenném mostě?

„To je tedy vynález!“ zahučel jsem nespokojeně a nejraději bych hodinami mrštil do některého z koutů. „To nemůžete aspoň zazvonit?“ oslovil jsem je. Neodpověděly. Taky jak jinak.

Nakvašeně jsem se tedy zvedl a vydal se na Hrad. Až tam jsem zjistil, že je příliš brzy. Kromě několika ozbrojených stráží a dvou hihňajících se služek, které proběhly kolem, nikdo v císařových předpokojích ještě nebyl. Kdoví jak dlouhý zbytečně promarněný čas mě tady dneska čeká? Císařův příchod na sebe taky může nechat dlouho čekat; řídí se podle toho, kdy se Rudolf vzbudí, a to je někdy v osm, jindy třeba až v deset. My všichni, co patříme ke dvoru, tady trpělivě čekáme, přecházíme nebo postáváme a čas našeho života se stejně jak ten písek v hodinách přesýpá v nekonečnu… Chováme se ke svému životu příliš marnotratně. Hazardujeme se svým časem, jako bychom ho měli nadbytek, a zatím je tím nejcennějším, co máme.