JEDEN Z NÁS LŽE

Karen McManusová

Jeden z nás lže

JEDEN Z NÁS LŽE

Karen McManusová

Jeden z nás lže

Euromedia

ONE OF US IS LYING

Text copyright © 2017 by Karen M. McManus

All rights reserved.

Translation © Hana Vrábelová, 2017

ISBN 978-80-242-7925-1

Jackovi,

který mě vždycky dokáže rozesmát

PRVNÍ ČÁST

SIMON ŘÍKÁ

1.

Bronwyn

Pondělí, 24. září, 14:55

Domácí porno. Podezření na těhotenství. Dva skandály kvůli nevěře. A to je jen aktualizace z tohoto týdne. Kdybyste Bayviewskou střední znali jen z bulvární aplikace Simona Kellehera, asi byste si říkali, jak je vůbec možné, že mají studenti čas chodit na výuku.

„To jsou staré zprávy, Bronwyn,“ ozve se kdosi za mým ramenem. „Počkej, až uvidíš zítřejší příspěvek.“

Kruci. Nesnáším, když mě někdo přistihne číst „Co ty na to?“, zvlášť pokud mě načapá její tvůrce. Nechám ruku s telefonem klesnout a prásknutím zavřu skříňku. „Komu hodláš zničit život příště, Simone?“

Když se prodírám proti proudu studentů mířících k východu, Simon se mnou srovná krok. „Beru to jako službu veřejnosti,“ prohlásí a pohrdavě mávne rukou. „Ty doučuješ Reggieho Crawleyho, že? To nechceš vědět, že má v ložnici kameru?“

Ani se neobtěžuju mu odpovědět. Že bych se někdy ocitla poblíž ložnice notorického huliče Reggieho Crawleyho, je asi stejně pravděpodobné, jako že se v Simonovi probudí svědomí. „Každopádně si za to můžou sami. Kdyby lidé nepodváděli a nelhali, tak jsem bez práce.“ Simon studeným pohledem modrých očí hodnotí, jak zrychlím krok. „Kam se tak ženeš? Hodláš si užít trochu mimoškolní slávy?“

Kéž by. Jako naschvál mi na telefonu naskočí upozornění: Trénink matletů, 15h, kavárna Epocha. Následuje ho SMS od jednoho z lidí v týmu. Je tu Evan.

Samozřejmě, že je. Ten roztomilý matlet – a to je menší protimluv, než byste si mysleli – se ukáže vždycky, když já nemůžu.

„Ne tak úplně,“ odpovím. Většinou se snažím poskytnout Simonovi co nejméně informací, obzvlášť v poslední době. Projdeme zelenými kovovými dveřmi k zadnímu schodišti, překonáme tak dělicí čáru mezi ošuntělostí původní Bayviewské střední a novým křídlem, slunečným a vzdušným. Rok od roku se čím dál víc rodin stěhuje pryč ze San Diega kvůli vzrůstajícím cenám, přesídlí pětadvacet kilometrů východně do Bayview a očekává, že za dolary, které odvádějí na daních, dostanou lepší školní prostředí než sádrokartonové stropy a poškrábané linoleum.

Když dorazím k laborce pana Averyho, Simon je mi stále v patách. Pootočím se s rukama zkříženýma na prsou.

„Neměl bys teď někde být?“

„Jo. Jsem po škole,“ prohlásí Simon a čeká, že budu pokračovat dál. Když namísto toho vezmu za kliku, vybuchne smíchy. „To si děláš legraci. Ty taky? Co jsi provedla?“

„Křivě mě obvinili,“ zamumlám a trhnutím otevřu dveře. Uvnitř už sedí tři další studenti, a já se na chvíli zastavím, abych si je prohlédla. Tuhle skupinu bych tady nečekala. Až na jednoho z nich.

Nate Macauley se zhoupne na židli dozadu a pousměje se na mě. „Spletla sis cestu? Tady se sešli lidi po škole, ne studentská rada.“

On by o tom měl vědět své. Nate šel z průšvihu do průšvihu už od páté třídy. Někdy v té době jsme spolu taky naposledy mluvili. Podle obecní drbárny je prý teď v podmínce a dohlíží na něj bayviewští strážci zákona… Kvůli čemusi. Možná kvůli řízení pod vlivem nebo dealování drog. Je nechvalně známý tím, že drogy prodává, i když já o tom vím jen čistě teoreticky.

„Nechte si ty řeči.“ Pan Avery cosi odškrtne na psací podložce a zavře za Simonem dveře. Skrze vysoká oblouková okna lemující zadní zeď dovnitř proniká odpolední slunce a rozlévá se v trojúhelnících po podlaze. Z hřiště za parkovištěm dole sem doléhá slabý hluk fotbalového tréninku. Zrovna se usazuju, když Cooper Clay, svírající zmačkaný kus papíru jako baseballový míč, zašeptá: „Chytej, Addy“, a hodí ho dívce sedící naproti němu. Addy Prentissová překvapeně zamrká, nejistě se usměje… a nechá kouli spadnout na podlahu.

Hodiny ve třídě se plouží směrem ke třetí, a já jejich postup sleduji s bezmocným pocitem nespravedlnosti. Neměla bych tady ani být. Měla bych teď sedět v kavárně Epocha a neohrabaně flirtovat s Evanem Neimanem nad diferenciálními rovnicemi.

Pan Avery je typ učitele, který vám okamžitě napaří čas po škole, a nikdy se nezeptá, jak to přesně bylo, ale možná mám ještě čas změnit jeho názor. Odkašlám si a začnu zdvihat ruku, dokud si nevšimnu, jak se Nate čím dál víc usmívá. „Pane Avery, ten nalezený telefon nebyl můj. Nevím, jak se mi dostal do tašky. Tenhle je můj,“ oznámím mu a zamávám svým iPhonem v pouzdře proužkovaném jako meloun.

Vážně, museli byste být úplně tupí, abyste si do laboratoře pana Averyho přinesli mobil. Má přísný zákaz telefonů a prvních deset minut každé hodiny tráví tím, že prohrabává batohy, jako kdyby byl šéfem letiště a my všichni zase na seznamu nebezpečných cestujících. Telefon jsem měla zavřený ve skříňce, jako vždycky. „Ty taky?“ Addy se ke mně otočí tak rychle, až jí blond vlasy, jako vystřižené z reklamy, zavíří kolem ramenou. Tu museli určitě chirurgicky oddělit od jejího přítele, aby se tady ukázala sama.

„Taky to nebyl můj telefon.“

„To samé u mě,“ přidá se i Cooper. S jeho jižanským přízvukem to zní spíš jako mňa. S Addy si vymění překvapené pohledy a já si říkám, jak to pro ně může být vůbec novinka, když všichni táhnou za jeden provaz. Nebo možná super populární lidé mluví o lepších tématech, než jsou neférové školní tresty.

„Někdo si z nás vystřelil!“ Simon, opřený o lokty, se nakloní dopředu, podle všeho napnutý jako pružina a připravený zachytit čerstvý drb. Pohledem těká po nás čtyřech, shluknutých uprostřed jinak prázdné třídy, než se pohledem zastaví na Nateovi. „Proč by někdo chtěl chytit kupu studentů se záznamem víceméně bez poskvrnky, aby zůstali po škole? Přijde mi to jako něco, co by pro trochu legrace udělal, já nevím, člověk, který tu tráví většinu času.“ Zadívám se na Natea, ale nedokážu si to představit.

Zorganizovat, aby lidi zůstali po škole, znamená spoustu práce, a všechno na Nateovi, od rozcuchaných tmavých vlasů až po odrbanou koženou bundu, křičí Nechce se mi. Nebo spíš líně zívá. Naše pohledy se setkají, ale Nate neřekne ani slovo, jen se nakloní na židli ještě o něco víc. Další milimetr a určitě přepadne.

Cooper se posadí rovněji a svraští tvář, která by slušela

Captainu Americovi. „Počkejte. Myslel jsem si, že jde o nějaké nedorozumění, ale jestli se to stalo nám všem, asi to byl něčí hloupý kanadský žertík. A já kvůli tomu zmeškám baseballový trénink.“ Prohlásí to tónem hodícím se spíš ke kardiochirurgovi, kterému někdo brání provést operaci a zachránit lidský život.

Pan Avery zavrtí hlavou. „Konspirační teorie si nechte pro jiného učitele. Já vám to nevěřím. Všichni znáte pravidla ohledně nošení mobilů do hodiny, a porušili jste je.“ Zvláště kyselý pohled věnuje Simonovi. Učitelé ví, že „Co ty na to?“ existuje, ale moc s tím nezmůžou. Simon používá k identifikaci lidí pouze iniciály a nikdy otevřeně nepíše o škole. „A teď poslouchejte. Jste tady až do čtyř. Chci, aby každý z vás napsal esej o pěti stech slovech na téma, jak technologie ničí americké střední školy. A kdo se nebude držet pravidel, bude zítra po škole znovu.“

„Na čem to napíšeme?“ zeptá se Addy. „Nejsou tady žádné počítače.“ Ve většině tříd jsou chromebooky, ale pan Avery, který vypadá, že měl odejít do důchodu tak před deseti lety, se ještě drží starých pořádků.

Avery přejde k Addyině lavici a poklepe na rožek žlutého linkovaného notesu. Všichni jeden máme. „Objevujte kouzlo ručně psaného textu. Jde o ztracené umění.“

Addyin hezký, srdcovitý obličej připomíná spíš masku zmatení. „Ale jak víme, že jsme dosáhli pěti set slov?“

„Počítejte,“ odpoví Avery. Pohledem sjede na telefon, který stále svírám v ruce. „A tohle mi dejte, slečno Rojasová.“

„Nepřipadá vám divné, že mi telefon zabavujete už podruhé? Kdo má dva telefony?“ zeptám se. Nate se zazubí, tak kratičce, že to málem zmeškám. „Vážně, pane Avery, někdo si z nás vystřelil.“

Učitel otráveně zacuká sněhobílým knírem, pak natáhne ruku a pokyne mi dlaní. „Ten telefon, slečno Rojasová. Pokud se sem nechcete vrátit podruhé.“ S povzdechem mu přístroj předám, zatímco se nesouhlasně zadívá na ostatní.

„Telefony, které jsem zbytku vzal už předtím, jsou v mém stole. Dostanete je, až vám trest skončí.“ Addy s Cooperem si vymění pobavené pohledy, pravděpodobně proto, že jejich opravdové telefony si bezpečně hoví v jejich batozích. Pan Avery pohodí můj telefon do zásuvky, posadí se za učitelský stůl a otevře si knihu, aby nás další hodinu mohl ignorovat. Vytáhnu pero, poklepu jím o žlutý notes a přemýšlím nad úkolem. To si pan Avery vážně myslí, že technologie ničí školy? To je dost povrchní prohlášení jen kvůli pár zabaveným telefonům. Možná je to past a chce po nás, abychom mu oponovali.

Krátce se zadívám na Natea, sehnutého nad svým notesem, kam hůlkovým písmem píše počítače jsou na prd pořád dokola.

Možná nad tím jen moc přemýšlím.

Cooper

Pondělí, 24. září, 15:05

Během pár minut mě rozbolí ruka. Asi je to ubohé, ale nepamatuju si, kdy jsem naposled něco takhle psal. Navíc používám pravačku, což mi nikdy nepřijde přirozené, ani po těch letech, co to dělám. Můj otec naléhal, ať se naučím ve druhé třídě psát pravou rukou, po tom, co mě poprvé viděl nadhodit. Tvoje levačka by se dala vyvážit zlatem, pověděl mi. Neplýtvej jí na pitomosti, na kterých nezáleží. Což je všechno ostatní krom nadhazování, alespoň podle něj.

Tehdy mi začal říkat Cooperstowne, podle baseballové síně slávy. To na osmiletého kluka vůbec nevytváří tlak.

Simon sáhne po svém batohu a hrabe se v něm, rozepne každou kapsu. Zvedne batoh, položí si ho na klín a pak nahlédne dovnitř. „Kde mám sakra láhev s vodou?“

„Žádné mluvení, pane Kellehere,“ napomene ho pan Avery, aniž by vzhlédl.

„Já vím, ale… Někam se mi ztratila láhev s vodou.

A mám žízeň.“

Pan Avery ukáže k umyvadlu v zadní části místnosti, na jehož pultu se tísní kelímky a Petriho misky. „Načepujte si vodu tam. Potichu.“

Simon vstane, popadne kelímek z hromádky na pultu a naplní ho vodou z kohoutku. Vrátí se zpátky k sedadlu, položí kelímek na lavici, ale podle všeho ho rozptyluje Nateovo metodické psaní. „Kámo,“ řekne a kopne teniskou do nohy Nateovy lavice. „Bez legrace. Dal jsi nám ty telefony do batohů ty, aby sis z nás vystřelil?“

Teď už Avery zamračeně vzhlédne. „Řekl jsem potichu, pane Kellehere.“

Nate se opře do židle a zkříží paže na prsou. „Proč bych to dělal?“

Simon pokrčí rameny. „Proč vůbec děláš cokoliv? Abys měl společnost při svém dalším průšvihu, který se ti zrovna ten den podařil?“

„Ještě jedno slovo od kohokoliv z vás a zítra jste po škole znovu,“ varuje je pan Avery.

Simon stejně otevře ústa, ale než stačí promluvit, ozve se skřípění brzd a pak rachot, jak do sebe narazí dvě auta. Addy zalapá po dechu a já se zapřu o lavici, jako kdyby někdo zezadu narazil do mě. Nate, který je za vyrušení očividně rád, vyskočí na nohy jako první a zamíří k oknu.

„Kdo se dokáže ťuknout auty na školním parkovišti?“ zeptá se.

Bronwyn se zadívá na pana Averyho, jako kdyby ho žádala o povolení, a když učitel vstane od stolu, zamíří k oknu taky. Addy ji následuje a já se konečně vymotám z vlastního místa a následuju jejich příkladu. Neuškodí se podívat, co se stalo. Opřu se o parapet, abych viděl ven, a Simon dorazí vedle mě. Pohrdavě se zasměje, když si prohlédne situaci dole.

Dvě auta, jedno staré červené a druhé tuctově šedé, do sebe narazila v pravém úhlu. Všichni na ně tiše hledíme, dokud si pan Avery podrážděně nepovzdechne. „Radši bych se měl jít ujistit, že se nikdo nezranil.“ Přejede po nás všech pohledem a pak se zaměří na Bronwyn, která je z naší skupinky nejzodpovědnější. „Slečno Rojasová, udržujte tady pořádek, dokud se nevrátím.“

„Tak dobře,“ souhlasí Bronwyn a krátce, nervózně se zadívá na Natea. Zůstaneme u okna a pozorujeme divadlo dole, ale než se pan Avery nebo jiný učitel stačí objevit venku, obě auta nastartují a vyjedou z parkoviště.

„No, to byl teda nudný závěr,“ prohlásí Simon. Zamíří zpátky k lavici, zdvihne kelímek, ale namísto toho, aby se posadil, zamíří do přední části učebny a prohlíží si plakát s periodickou tabulkou. Vykloní se do chodby, jako kdyby chtěl odejít, ale pak se otočí a zdvihne kelímek, jako by nám chtěl připít. „Chce ještě někdo vodu?“

„Já,“ ozve se Addy a vklouzne znovu do židle.

„Sežeň si vlastní, princezno,“ ušklíbne se Simon. Addy protočí oči a zůstane sedět, zatímco Simon se opře o stůl pana Averyho. „To jako fakt? Co budeš dělat se životem, teď, když je ples absolventů za námi? Do maturiťáku je ještě dost daleko.“

Addy se na mě zadívá a neodpoví. Nedivím se jí. Simonovy myšlenkové pochody skoro nikdy nevedou k ničemu dobrému, pokud jde o naše přátele. Chová se, jako kdyby mu nezáleželo na tom, jestli je populární, ale dělal ramena, když se mu loni na jaře podařilo stát se mladším členem dvora plesu absolventů. Pořád si nejsem jistý, jak to zvládl, jestli si tedy nekoupil hlasy tím, že udrží něčí tajemství.

Minulý týden ale nebylo v reprezentativní skupině studentů po Simonovi ani stopy. Mě zvolili králem, takže jsem možná další osobou na seznamu, kterou bude obtěžovat, nebo co to sakra dělá.

„O co ti jde, Simone?“ zeptám se a posadím se vedle Addy. Možná si s Addy nejsme tak úplně blízcí, ale cítím se vůči ní tak nějak ochranitelsky. Od prváku chodí s mým nejlepším kámošem, a je to milá holka. A taky není ten typ, který by věděl, jak se vypořádat s klukem jako Simon, který prostě nedá pokoj.

„Ona je princezna a ty sportovec,“ řekne nám Simon. Trhne bradou směrem k Bronwyn a pak k Nateovi. „A ty jsi premiantka. A ty zločinec. Jste jako chodící stereotypy z filmů pro teenagery.“

„A co ty?“ zeptá se Bronwyn. Předtím postávala u okna, ale teď se znovu vrátí k lavici a posadí se na ni. Přehodí nohu přes nohu a tmavé vlasy v ohonu přes rameno. Letos vypadá tak nějak roztomileji. Možná má nové brýle? Delší vlasy? Najednou kolem sebe šíří takovou tu auru sexy nerdky.

„Já jsem vševědoucí vypravěč,“ prohlásí Simon. Bronwyn zdvihne obočí tak vysoko, že vykouknou zpoza černých obrouček. „Ve filmech pro teenagery nic takového neexistuje.“

„Ach, Bronwyn,“ mrkne na ni Simon a kopne do sebe vodu na jeden dlouhý hlt. „Ale v životě to existuje.“

Zní to jako výhrůžka, a já si říkám, jestli v té své pitomé aplikaci nechce něco zveřejnit i o Bronwyn. Tu apku nenávidím. Dříve nebo později se v ní objevily zmínky skoro o všech mých kamarádech, a většinou to způsobilo dost vážné problémy. Můj kámoš Luis se rozešel s holkou kvůli něčemu, co Simon napsal. I když šlo o pravdivou historku o tom, jak si to Luis rozdával se sestřenicí své holky. Stejně. Takové věci se nemají zveřejňovat. Stačí, když se ty drby přetřásají na chodbách. A pokud mám být upřímný, docela mě děsí, co by o mně Simon mohl napsat, pokud by se do toho opravdu pustil.

Simon stále drží kelímek v ruce a šklebí se. „Chutná to příšerně.“ Upustí kelímek, a já jen protočím oči, jak se Simon pokouší celou věc dramatizovat. I ve chvíli, kdy padne na podlahu, si pořád myslím, že si z nás střílí. Ale pak začne to sípání.

Bronwyn vyskočí na nohy jako první a klekne si vedle něj. „Simone,“ řekne a zatřese mu ramenem. „Jsi v pořádku? Co se stalo? Můžeš mluvit?“ Její starostlivý tón přejde v paniku, a to mi stačí, abych se dal do pohybu. Ale Nate je rychlejší, protáhne se kolem mě a přidřepne si vedle Bronwyn.

„Pero,“ řekne, pohledem těká po Simonově tváři, rudé jako rajče. „Máš pero?“ Simon divoce přikyvuje, rukou si drásá krk. Popadnu pero z mého stolu a zkusím ho podat Nateovi, co kdyby třeba chtěl udělat nouzovou tracheotomii nebo tak něco. Nate se na mě podívá, jako by mi narostly dvě hlavy. „Injekční pero, EpiPen,” řekne a hledá Simonův batoh. „Má alergickou reakci.“

Addy stojí, objímá se rukama a nemluví. Bronwyn se obrátí ke mně, tvář má zarudlou. „Najdu učitele a pak zavolám záchranku. Zůstaň u něj, ano?“ Popadne svůj telefon ze zásuvky pana Averyho a vyběhne do chodby.

Kleknu si vedle Simona. Vyvaluje oči jako žába, rty má promodralé, a vydává strašlivé, chrčivé zvuky. Nate obrátí Simonův batoh vzhůru nohama, vysype celý jeho obsah na podlahu a prohrabává se změtí knih, papírů a oblečení.

„Simone, kde ho míváš?“ zeptá se, trhnutím rozevře malou přihrádku a vytáhne z ní dvě obyčejná pera a sadu klíčů.

Simon už ale nedokáže ani mluvit. Položím mu zpocenou dlaň na rameno, jako by to snad mělo nějak pomoci.

„Jsi v pořádku, budeš v pořádku. Seženeme ti pomoc.“ Slyším, jak mi hlas zpomaluje, houstne jako melasa. Když jsem ve stresu, jižanské kořeny se vždycky projeví. Obrátím se na Natea a zeptám se: „Jsi si jistý, že se něčím nedusí?“ Možná potřebuje Heimlichův chvat, ne nějaké podělané injekční pero.

Nate mě ignoruje, odhodí Simonův prázdný batoh stranou. „Kurva,“ vykřikne, udeří pěstí do podlahy. „Nosíš ho u sebe, Simone? Simone!“ Simon vyvrátí oči v sloup, zatímco se mu Nate hrabe v kapsách. Ale nenajde nic kromě pomačkaného papírového kapesníku.

V dálce ječí sirény, zatímco pan Avery a další dva učitelé vrazí do místnosti, a za nimi Bronwyn, stále na telefonu.

„Nemůžeme najít jeho EpiPen,“ prohlásí Nate stroze a ukáže na hromadu Simonových věcí.

Pan Avery vteřinu upřeně hledí na Simona, ústa pootevřená zděšením, a pak se zadívá na mě. „Coopere, na ošetřovně mají EpiPeny. Měly by být označené a hned na očích. Rychle!“

Vyběhnu do chodby, slyším za sebou kroky, které slábnou, když dorazím k zadnímu schodišti a prudce otevřu dveře. Beru schody po třech, dokud nejsem v přízemí, propletu se mezi pár studenty roztroušenými na chodbě, dokud nedorazím na ošetřovnu. Dveře zejí dokořán, ale nikdo tam není.

Jde o stísněnou místnůstku s vyšetřovacím stolem přiraženým pod okna a velkou, šedou skladovací skříní, tyčící se po mé levici. Přelétnu to tam pohledem, zastavím se na dvou krabicích, připevněných ke stěně, označených červenými hůlkovými písmeny. Na jedné stojí POHOTOVOSTNÍ DEFIBRILÁTOR, na další POHOTOVOSTNÍ EPINEFRIN. Chvilku zápasím se západkou na té druhé, a pak ji konečně otevřu.

Uvnitř je prázdno.

Otevřu druhou krabici, ve které je jen plastikový přístroj s obrázkem srdce. Jsem si docela jistý, že to není ono, takže se začnu prohrabávat skladovací skříní, vytahuju krabičky s náplastmi a aspirinem. Nevidím tam nic, co by připomínalo pero.

„Coopere, našel jste je?“ Paní Graysonová, jedna z učitelek, která do laboratoře dorazila společně s Averym a Bronwyn, se protáhne do místnosti. Prudce oddechuje a drží se za bok.

Ukážu na prázdnou krabici, připevněnou ke zdi. „Měly by tam být, že? Ale nejsou.“

„Zkuste zkontrolovat skladovací skříň,“ poradí mi paní Graysonová a naprosto ignoruje krabičky náplastí poházené všude po podlaze, které dokazují, že jsem se o to už snažil. Přidá se k nám další učitel a společně obrátíme ošetřovnu vzhůru nohama, zatímco se hluk houkaček blíží čím dál víc. Když otevřeme poslední skříňku, paní Graysonová si utře hřbetem ruky pramínek potu z čela. „Coopere, dej vědět panu Averymu, že jsme ještě nic nenašli. Pan Contos a já budeme hledat dál.“

Do laboratoře pana Averyho dorazím současně se záchranáři. Jsou celkem tři, oblečení do tmavě modrých uniforem, dva tlačí dlouhá bílá nosítka, zatímco ten zbývající se žene před nimi, aby jim uvolnil cestu skrz menší dav, který se shromáždil u dveří. Počkám, dokud nevejdou dovnitř, a pak vklouznu do třídy za nimi. Pan Avery se hrbí vedle tabule, žlutou oblekovou košili vytaženou z kalhot.

„Nemohli jsme najít pera,“ povím mu.

Třesoucí se rukou si prohrábne řídké, bílé vlasy, zrovna když záchranáři zabodnou do Simona jehlu a další dva ho zdvihnou na nosítka. „Bůh tomu chlapci pomáhej,“ zašeptá. Myslím, že spíš pro sebe než ke mně.

Addy stojí stranou úplně sama a po tvářích se jí koulejí slzy. Přejdu k ní a paží ji obejmu kolem ramen, zatímco záchranáři manévrují s nosítky pryč do chodby. „Můžete jít s námi?“ zeptá se jeden pana Averyho. Ten přikývne a vydá se za nimi. Místnost zůstane prázdná až na pár otřesených učitelů a nás čtyři, co jsme byli se Simonem po škole.

Celé to dle mého odhadu nemohlo zabrat víc jak patnáct minut, ale přijde mi to jako hodiny.

„Bude teď v pořádku?“ zeptá se Addy přiškrceným hlasem. Bronwyn sevře telefon mezi dlaněmi jako by se chtěla modlit. Nate stojí s rukama založenýma v bok, upřeně hledí na dveře, kterými se dovnitř pomalu trousí další učitelé a studenti.

„Půjdu s kůží na trh a tipnu si, že ne,“ prohlásí.

2.

Addy

Pondělí, 24. září, 15:25

Bronwyn, Nate a Cooper mluví s učiteli, ale já to nezvládám. Potřebuju Jakea. Vytáhnu z tašky telefon, abych mu napsala, ale ruce se mi moc třesou. Tak mu radši zavolám.

„Zlato?“ Zvedne to po druhém zazvonění, zní překvapeně. Nevoláme si zrovna často. Ani nikdo z našich přátel. Občas, když jsem s Jakem a zazvoní mu telefon, jen mi ho ukáže a zavtipkuje: „Co sakra znamená ‚příchozí hovor‘?“ Většinou mu volá jeho máma.

Dostanu za sebe jenom „Jakeu“, než začnu bulet. Cooper mě stále paží objímá kolem ramen, a jen díky tomu ještě stojím. Pláču tak silně, že nedokážu mluvit, tak mi Cooper vezme telefon.

„Nazdar, kámo. Totkaj Cooper,“ prohlásí, přízvuk má výraznější než obvykle. „Kde jsi?“ Pár vteřin naslouchá.

„Můžeš se s námi potkat venku? Došlo k… Něco se stalo. Addy je dost rozhozená. Ne, je v pořádku, ale… Simon Kelleher s námi byl po škole a dopadlo to s ním zle. Odvezla ho ambulance a my nevíme, jestli bude v pořádku.“

Cooperova slova splývají jedno s druhým jako tající zmrzlina, a já mu skoro nerozumím.

Bronwyn se obrátí na nejbližší učitelku, paní Graysonovou. „Měli bychom tady zůstat? Potřebujete nás?“

Paní Graysonová chvějícíma se rukama zagestikuluje blízko svého hrdla. „Božínku, myslím, že asi ne. Pověděli jste záchranářům všechno? Simon… On se napil vody a pak zkolaboval?“ Bronwyn a Cooper oba přikývnou. „To je divné. Má alergii na arašídy, to ano, ale… Jste si jistí, že nic nesnědl?“

Cooper mi předá telefon zpátky a prohrábne si rukou úhledně zastřižené, pískově blond vlasy. „To si nemyslím. Jen vypil kelímek vody a gecnul na zem.“

„Možná snědl něco špatného k obědu,“ zamyslí se paní Graysonová. „Je možné, že šlo o opožděnou reakci.“ Rozhlédne se po místnosti, pohledem se zastaví na Simonem odhozeném kelímku, ležícím na podlaze. „Asi bychom to měli odložit stranou,“ prohlásí a protáhne se kolem Bronwyn, aby ho zvedla. „Někdo by se na něj mohl chtít podívat.“

„Chci už jít,“ vybuchnu a utírám si slzy z tváří. Už v téhle místnosti nedokážu vydržet ani vteřinu.

„Můžu jí pomoct, je to v cajku?“ zeptá se Cooper a paní Graysonová přikývne. „Měl bych se vrátit?“

„Ne, to je v pořádku, Coopere. Jsem si jistá, že vám zavolají, jestli vás budou potřebovat. Jděte domů a snažte se vrátit do normálu. Simon je teď v dobrých rukou.“ Nakloní se trochu blíž, tón jí zněžní. „Moc mě to mrzí. Muselo to být strašné.“

Ale dívá se teď hlavně na Coopera. Na celé Bayviewské není jediná učitelka, která by odolala jeho ryze americkému šarmu.

Cooper mě objímá celou cestu až ven. Je to hezké. Sice nemám bratry, ale kdybych je měla, dokážu si představit, že by mě takhle podrželi, když by mi bylo zle. Kdyby šlo o většinu jeho kamarádů, Jakeovi by se nelíbilo, že jsou tak blízko u mě, ale Cooper je v pohodě. Je to džentlmen. Opírám se o něj, když procházíme kolem plakátů zvoucích na ples absolventů, který se konal minulý týden, a ještě je nikdo nesundal. Cooper rozrazí přední dveře a za nimi je, díky Bohu, Jake.

Padnu mu do náruče a na vteřinu je všechno v pořádku. Nikdy nezapomenu, když jsem Jakea viděla poprvé, tehdy v prvním ročníku: pusu měl plnou rovnátek, ještě nevyrostl do výšky, ani mu nezmohutněla ramena, ale stačil mi jediný pohled na jeho dolíčky ve tvářích a prostě jsem to věděla. Byl pro mě ten pravý. A to, že vyrostl do krásy, je jen bonus.

Když mu Cooper vysvětluje tlumeným hlasem, co se stalo, Jake mě hladí po vlasech. „Bože, Ads,“ řekne. „To je hrozné. Dostaneme tě domů.“

Cooper sám od sebe odejde a mě najednou zamrzí, že jsem pro něj neudělala víc. Podle jeho hlasu jsem poznala, že je stejně vyděšený jako já, jen to lépe skrývá. Ale Cooper je takové zlatíčko, že dokáže zvládnout cokoliv. Jeho přítelkyně, Keely, patří k mým nejlepším kamarádkám, a je to jedna z těch holek, které umí všechno správně. Bude přesně vědět, jak mu pomoci. Mnohem líp než já.

Usadím se do Jakeova auta a sleduji, jak se město jako šmouha řítí kolem, protože řídí trochu moc rychle. Žiju sotva dva kilometry od školy, takže jízda netrvá dlouho, ale vnitřně se připravuju na reakci vlastní matky, protože jsem si docela jistá, že o tom už slyšela. Její komunikační kanály sice obestírá tajemství, ale jsou neomylné, takže když Jake zastavuje na naší příjezdové cestě, opravdu stojí na přední verandě. Dokážu jí vyčíst náladu z obličeje, i když jí botox znehybnil výraz už před dávnou dobou.

Počkám, dokud mi Jake neotevře dveře, abych vylezla z auta, a nechám se obejmout kolem ramen jako vždycky. Ashton, moje starší sestra, ráda žertuje, že jsem jako jeden z těch svijonožců, co by bez svého hostitele zemřeli. Vlastně to není zas až tak vtipné.

„Adelaide!“ Matka projeví starost přímo divadelním způsobem. Když stoupáme po schodech, natáhne ruku a pohladí mě po volné paži. „Pověz mi, co se stalo.“

Nechci. Zvlášť, když za ní ve dveřích číhá její přítel a předstírá, že je tam z opravdové starosti a zájmu, nejen z obyčejné zvědavosti. Justin je o dvanáct let mladší než má matka, takže je o pět let mladší než její druhý manžel, ao patnáct let mladší než táta. Jestli bude tímhle tempem pokračovat dál, brzy začne chodit s Jakem.

„To je v pořádku,“ zamumlám a protáhnu se kolem nich. „Jsem v pořádku.“

„Zdravím, paní Callowayová,“ řekne jí Jake. Máma používá příjmení po svém druhém manželovi, ne tátovo.

„Vezmu Addy nahoru do jejího pokoje. Celé to bylo strašné. Můžu vám o tom popovídat víc, jakmile se trochu uklidníme.“ Vždycky mě fascinuje, jak Jake mluví s mou matkou, jako kdyby si byli rovni.

A ona dovolí, aby mu to procházelo. Dokonce se jí to líbí. „Samozřejmě,“ uculí se.

Myslí si, že je pro mě Jake příliš dobrý. A opakuje mi to už od druhého ročníku, kdy se z něho vyklubal zatraceně sexy kluk a já zůstala stejná. Když jsme byly malé, máma mě a Ashton přihlašovala do soutěží krásy, ale vždycky jsme obě skončily se stejným výsledkem: druhá vicemiss.

Princezna plesu absolventů, ale ne královna. To není špatné, ale taky to není dost, abyste přilákali a udrželi si chlapa, který vás zaopatří na celý život.

Nejsem si jistá, jestli to mezi námi vůbec někdy padlo jako vytyčený cíl nebo něco takového, ale právě to bychom měly udělat. Naše matka selhala. Ashton zase selhává v manželství, které trvá dva roky. Její muž nedokončil práva a netráví s ní skoro žádný čas. Prentissovic holkám se z nějakého důvodu nedaří.

„Promiň,“ zamumlám k Jakeovi, když míříme nahoru.

„Nevyrovnávám se s tím moc dobře. Měl jsi vidět Bronwyn a Coopera. Byli skvělí. A Nate… Pane bože. Nikdy bych nevěřila, že uvidím Natea Macauleyho, aby se takhle ujal vedení. Já jediná jsem byla úplně k ničemu.“

„Šššš, takhle nemluv,“ zamumlá mi Jake do vlasů. „Není to pravda.“

Říká to s nádechem nesmlouvavosti, protože ve mně vidí jen to nejlepší a odmítá vzít na vědomí cokoliv dalšího. Kdyby se to někdy změnilo, vážně nevím, co budu dělat.

Nate

Pondělí, 24. září, 16:00

Když se s Bronwyn dostaneme na parkoviště, je skoro prázdné. Jakmile vyjdeme ze dveří, zaváháme. Bronwyn znám už od školky, pokud odpočítáme pár let na střední škole, ale zrovna moc se nestýkáme. Přesto se necítím divně, když je vedle mě. Po té katastrofě nahoře mi to přijde skoro příjemné.

Rozhlíží se kolem, jako by se zrovna probudila. „Neřídila jsem do školy,“ zamumlá. „Měla jsem se svést s někým dalším. Do kavárny Epocha.“ Pronese to způsobem, jako kdyby se jednalo o něco důležitého, jako by za tím bylo něco víc, o co se nechce podělit.

Čeká mě vyřízení jednoho kšeftu, takže teď asi není nejlepší chvíle. „Chceš svést?“

Bronwyn sleduje můj pohled až k motorce. „To jako vážně? Na tu pojízdnou rakev ti nevlezu, ani kdybys mi zaplatil. Víš, jaké jsou statistiky úmrtnosti? Není to žádný vtip.“ Vypadá, že každou chvíli vytáhne nějaký graf a ukáže mi to.

„Posluž si.“ Měl bych ji tam nechat a jet domů, ale ještě nejsem připravený postavit se zrovna tomu. Opřu se o stěnu budovy, vytáhnu z kapsy u bundy placatku s Jimem Beamem, odšroubuji vršek a nabídnu Bronwyn. „Dáš si?“ Pevně zkříží ruce na prsou. „Děláš si legraci? To je tvůj geniální nápad, než se vyšplháš na tu svou mašinu smrti?

A na školním pozemku?“

„Je s tebou vážně zábava, víš to?“ Vlastně moc nepiju. Dneska ráno jsem ji sebral otci a zapomněl na ni. Ale popichování Bronwyn je svým způsobem uspokojující.

Chystám se placatku vrátit zpátky do kapsy, když se Bronwyn zamračí a nastaví ruku. „Ale tak co už.“ Sesune se po zdi z červených cihel vedle mě, pomaloučku klesá dolů, dokud nesedí na zemi. Z nějakého důvodu si vzpomenu na základku, kdy jsme s Bronwyn chodili do stejné katolické školy. Před tím, než se život proměnil v naprosté peklo. Všechny holky tam nosily kostkované sukně jako součást školní uniformy, a ona teď na sobě má podobnou sukni, která se jí vyhrne výš, když překříží kotníky. Není to špatný výhled.

Pije překvapivě dlouho. „Co. To. Bylo?“

Posadím se vedle ní a placatku jí vezmu a položím na zemi mezi nás. „Nemám vůbec tušení.“

„Vypadal, že umře.“ Když Bronwyn znovu sáhne po láhvi, ruka se jí třese tak silně, že čutora zazvoní o zem.

„Co si myslíš ty?“

„Jo,“ souhlasím, když si Bronwyn znovu přihne a zašklebí se.

„Chudák Cooper,“ ozve se po chvíli. „Zněl, jako by včera vylezl z jižanské univerzity. Když je nervózní, vždycky tak mluví.“

„To já nevím. Ale ta, jak se jmenuje, byla úplně k ničemu.“

„Addy.“ Bronwyn do mě lehce dloubne ramenem. „Měl bys ji znát jménem.“

„Proč?“ Nenapadá mě žádný dobrý důvod. S tou holkou jsme se před dneškem skoro nepotkali, a v budoucnu ani nepotkáme. Jsem si jistý, že nám to ani jednomu nevadí. Její typ znám. V hlavě má prázdno, zajímá ji jen její přítel a malicherné mocenské hrátky, které se zrovna tento týden odehrávají mezi jejími přáteli. Je vcelku kočka, ale jinak nemá co nabídnout.

„Protože jsme si dneska společně prošli obrovským traumatem,“ prohlásí Bronwyn tónem, jako kdyby to všechno vyřešilo.

„Máš spoustu pravidel, že?“

Zapomněl jsem, jak je Bronwyn unavující. Dokonce i na základní škole si každý den dělala starosti o tolik věcí, že by to normálního člověka totálně vysílilo. Vždycky se snažila účastnit dění nebo organizovat něco pro jiné, aby se mohli zapojit. A pak vedla všechno, k čemu se přidala nebo co začala.

Není s ní ale nuda, to se jí musí nechat.

Sedíme v tichosti a pozorujeme, jak poslední auta odjíždějí z parkoviště, zatímco Bronwyn občas upíjí z placatky. Když jí láhev konečně vezmu, překvapí mě, jak je lehká. Pochybuju, že je Bronwyn zvyklá na tvrdý alkohol. Připadá mi, že je typ holky, co má radši vinný střik. Pokud vůbec něco pije.

Když vracím placatku do kapsy, Bronwyn mě lehce zatahá za rukáv. „Víš, chtěla jsem ti to říct tehdy, když se to stalo… Vážně mě mrzí, co se přihodilo tvojí mámě,“ svěří se váhavě.

„Můj strýc umřel při automobilové nehodě přibližně v té samé době. Chtěla jsem ti něco říct, ale… Ty a já, víš, my jsme zrovna…“ Ztichne, ruku stále položenou na mé paži.

„Povídej,“ řeknu jí. „V pohodě. Mrzí mě to s tvým strýcem.“

„Musí ti hrozně chybět.“

Nechci mluvit o své matce. „Ta ambulance přijela docela rychle, co?“

Bronwyn lehounce zrudne a stáhne ruku zpátky, ale změnu v konverzaci přijme. „Jak jsi věděl, co máš dělat? U Simona?“

Pokrčím rameny. „Všichni ví, že má alergii na arašídy.

Tak se to dělá.“

„Nevěděla jsem o tom peru.“ Odfrkne si smíchy. „Cooper ti podal normální pero! Jako bys mu měl napsat vzkaz nebo tak. Bože můj.“ Narazí zátylkem do zdi tak silně, že si říkám, jestli si něco nerozbila. „Měla bych jít domů. Tohle je přinejmenším neproduktivní.“

„Nabídka svezení stále platí.“

Nečekám, že bude souhlasit, ale prohlásí: „Jistě, proč ne.“ A natáhne ke mně ruku. Když jí pomáhám vstát, maličko se zapotácí. Nemyslím si, že by alkohol mohl začít působit po patnácti minutách, ale možná jsem podcenil, jak velká je Bronwyn Rojasová padavka. Možná jsem jí tu placatku měl vzít dřív.

„Kde bydlíš?“ zeptám se, když obkročmo sedám na motorku a strkám klíč do zapalování.

„Thorndike Street. „Je to odsud pár kilometrů. Až za centrem, za Starbucks zahni doleva na Stone Valley Terrace.“ Bohatá část města. No jasně.

Většinou na motorce nevozím nikoho dalšího a nemám druhou helmu, takže jí podám tu svoji. Vezme si ji a já se musím donutit, abych odvrátil oči od odhalené kůže na jejím stehně, když hupne na motorku za mnou a zastrčí si sukni mezi nohy. Pažemi mě kolem pasu objímá příliš pevně, ale nic na to neřeknu.

„Jeď pomalu, ano?“ požádá mě nervózně, když startuju motorku. Chtěl bych ji popíchnout trochu víc, ale nakonec vyjedu z parkoviště poloviční rychlostí než obvykle. Ai když jsem si nemyslel, že je to možné, stiskne mě ještě silněji. A takhle jedeme, ona mi tiskne hlavu v helmě k zádům, a vsadil bych se o tisíc dolarů (teda kdybych je měl), že má křečovitě zavřené oči, až dokud nezastavím na příjezdové cestě k jejímu domu.

A je to přesně takový dům, jaký byste očekávali. Obrovská pseudoviktoriánská stavba s velkým trávníkem a spoustou komplikovaných stromů a květin. Na příjezdovce stojí i SUV od Volva, a moje motorka, kterou byste mohli označit za klasickou, kdybyste se cítili zrovna velkodušně, vypadá vedle auta stejně směšně, jako musím vypadat já vedle Bronwyn. Perfektní ukázka, že některé věci k sobě prostě nepasujou.

Bronwyn sešplhá dolů a neobratně se snaží dostat helmu z hlavy. Pomůžu jí rozepnout popruh a stáhnout helmu z hlavy; uvolním při tom pramen vlasů, který se do popruhu zachytil. Zhluboka se nadechne a narovná si sukni.

„To bylo děsivé,“ prohlásí a pak nadskočí, když jí zazvoní telefon. „Kde mám batoh?“

„Na zádech.“

Shodí ho z ramenou a z přední kapsy spěšně vytáhne telefon. „Haló? Ano, můžu… Ano, tady Bronwyn. Co jste… Ach bože. Jste si jistý?“ Batoh jí vyklouzne z prstů a spadne jí k nohám. „Díky za zavolání.“ Ruka s telefonem jí klesne a ona se na mě zadívá, oči skelné a doširoka rozevřené.

„Nate, je po něm,“ poví mi. „Simon je mrtvý.“

3.

Bronwyn

Úterý, 25. září, 8:50

Nemůžu přestat v duchu počítat. Je úterý, osm padesát ráno, a před dvaceti čtyřma hodinama Simon naposledy zamířil do společenské místnosti, kde se žáci scházejí před vyučováním. Šest hodin a pět minut poté jsme šli do laboratoře, kde jsme měli zůstat po škole. O hodinu později zemřel.

Sedmnáct let, vymazaných jako lusknutím prstu.

Svezu se do svého křesla v zadním rohu společenské místnosti, cítím při tom, jak se za mnou otáčí dalších pětadvacet hlav. I když „Co ty na to?“ neuveřejnila aktualizaci, zprávy o Simonově smrti se do včerejší večeře rozšířily všude kolem. Dostala jsem spoustu SMS od všech, kterým jsem kdy dala svoje číslo.

„Jsi v pořádku?“ Moje kamarádka Yumiko se ke mně natáhne a stiskne mi ruku. Přikývnu, ale i to malé gesto zhorší bolest, pulzující mi v hlavě. Ukázalo se, že vypít půl placatky bourbonu na prázdný žaludek, je příšerný nápad. Když mě Nate vysadil doma, oba mí rodiče byli naštěstí ještě pořád v práci, a moje sestra Maeve do mě nalila dost černé kávy, že když konečně přišli domů, bylo mi už relativně rozumět. Jakékoliv přetrvávající následky připsali traumatu. Zazvoní poprvé, ale zapraskání v reproduktoru, které obvykle předchází rannímu hlášení, nikdy nepřijde. Namísto toho si paní Parková, naše učitelka ve společenské místnosti, odkašle a vstane zpoza stolu. V ruce svírá list papíru, který se chvěje, když začne číst. „Následující slova jsou oficiálním oznámením vedení Bayviewské střední školy. Je mi moc líto, že vám musím sdělit tak strašné zprávy. Včera odpoledne dostal jeden z vašich spolužáků, Simon Kelleher, silnou alergickou reakci. Byla okamžitě přivolána lékařská pomoc, která také rychle dorazila na místo, ale bohužel už bylo příliš pozdě, aby Simonovi pomohli. Zemřel krátce po příjezdu do nemocnice.“

Třídou se rozšíří tlumené šumění šeptajících hlasů a kdosi potlačí vzlyk. Polovina třídy už vytáhla telefony. Dneska se na pravidla asi kašle. Než se dokážu sama zastavit, vytáhnu telefon z batohu a otevřu „Co ty na to?“. Napolo očekávám pikantní novou aktualizaci, o které se Simon včera po škole vytahoval, ale samozřejmě tam nic není, jen zprávy z minulého týdne.

Náš oblíbený bubeník a hulič se snaží prosadit u filmu. RC si nainstaloval kameru do světla v ložnici, a pro všechny své kamarády pořádá premiérová promítání. Varovali jsme vás, dámy. (Pro KL je ale příliš pozdě.)

Všichni viděli, jak mezi sebou potřeštěná rošťanda TC a nový bohatý kluk GR flirtují, ale kdo by tušil, že je mezi nimi něco víc? Podle všeho ne její přítel, který seděl na nekryté tribuně při sobotním zápasu, zatímco T&G si to těžce rozdávali hned pod ním. Promiň, JD. Vždycky se to dozvíš jako poslední.

Co se „Co ty na to?“ týká… Mohli jste se víceméně spolehnout, že každé slovo byla pravda. Simon tu aplikaci vytvořil ve druháku, poté, co strávil jarní prázdniny na nějakém drahém programátorském táboře, pořádaném v Sillicon Valley. Příspěvky tam mohl přidávat jen a pouze on. Měl zdroje po celé škole, ale vybíral si velmi opatrně, jaké zprávy zveřejňuje. Lidé to většinou popírali nebo ignorovali, ale nikdy se nemýlil.

O mně tam nebyla nikdy ani řádka, na to jsem moc slušná holka. Simon by o mně mohl napsat jen jedinou věc, ale bylo by pro něj skoro nemožné na to přijít.

A teď na to už asi nikdy nepřijde.

Paní Parková ještě stále promlouvá k žákům. „V posluchárně bude celý den k dispozici poradenství pro těžké životní situace. Pokud budete mít pocit, že si s někým potřebujete o téhle tragédii promluvit, můžete opustit třídu. Škola plánuje smuteční obřad pro Simona po sobotním fotbalovém zápasu, a jakmile budeme vědět bližší podrobnosti, hned vám je sdělíme. Také vám samozřejmě dáme vědět o jeho rodinné situaci a přípravách, jakmile se o nich dozvíme.“ Zazvoní a všichni se zvedneme, abychom odešli, ale paní Parková na mě zavolá ještě dřív, než si stačím sbalit batoh. „Bronwyn, můžeš se na chvíli zdržet?“

Yumiko vstane a střelí po mně soucitným pohledem, pramen zvlněných černých vlasů si zastrčí za ucho. „S Kate na tebe počkáme na chodbě, jo?“

Přikývnu a popadnu svůj batoh. Paní Parkové se oznámení stále houpe v ruce, když přijdu k jejímu stolu. „Bronwyn, ředitelka Guptová chce, abyste všichni, kdo jste byli v té místnosti se Simonem, dnes prošli individuální terapií. Požádala mě, abych ti dala vědět, že tvé sezení je naplánováno na jedenáctou v kanceláři pana O‘Farella.“

Pan O‘Farrell je můj výchovný poradce a jeho kancelář moc dobře znám. Během posledního půl roku jsem tam strávila spoustu času, když jsme probírali přihlášky na vysokou. „Pan O‘Farrell bude ta sezení vést?“ zeptám se. To by asi nemuselo být tak špatné.

Paní Parková nakrčí čelo. „Ale ne, škola si na to najala profesionála.“

Bezva. Včera jsem polovinu noci strávila přesvědčováním rodičů, že nemusím k nikomu chodit. Určitě budou nadšení, že mi někoho stejně přidělili. „Tak dobře,“ řeknu a na chvíli počkám pro případ, že by mi chtěla říct ještě něco dalšího, ale jen mě neobratně poplácá po paži.

Kate a Yumiko postávají venku u dveří, jak slíbily. Když míříme na první hodinu matematiky, jdou mi obě po boku, každá z jedné strany, jako by se mě snažily chránit před dotěrnými paparazzi. Yumiko ale ustoupí, když zahlédne, že Evan Neiman čeká před dveřmi do třídy.

„Ahoj, Bronwyn.“ Evan má oblečenou jednu ze svých obvyklých polo košil s monogramem EWN vyšitým nad srdcem. Vždycky jsem si říkala, co to W znamená. Walter? Wendell? William? Pro jeho dobro doufám, že je to William. „Dostala jsi včera večer moji SMS?“

Dostala. Potřebuješ něco? Chceš společnost? Protože je to poprvé, co mi Evan Neiman napsal, má cynická část se rozhodla, že si chce jen zajistit přední místa, aby mohl sledovat tu nejvíc šokující událost v Bayview. „Dostala, díky. Ale byla jsem hrozně unavená.“

„No, jestli si budeš chtít promluvit, dej mi vědět.“ Evan se rozhlédne po vyprazdňující se chodbě. Je to puntičkář a miluje dochvilnost. „Asi bychom měli zaplout dovnitř, co?“ Yumiko se na mě uculí, když si sedáme, a zašeptá mi:

„Evan se včera při cvičení matletů pořád ptal, kde jsi.“

Ráda bych sdílela její nadšení, ale někdy mezi tím časem po škole a matikou jsem o Evana Neimana úplně ztratila zájem. Možná jde o posttraumatický stres po celé té záležitosti se Simonem, ale zrovna teď si nedokážu vybavit, co mě na něm vůbec přitahovalo. Ne, že bych byla někdy zamilovaná až po uši. Nejspíš jsem si asi myslela, že máme s Evanem potenciál být spořádaný pár až do maturity, kdy bychom se přátelsky rozešli a pak každý zamířil na jinou vysokou. Uvědomuju si, že je to dost nudné, ale to je i randění na střední škole. Nebo mi to tak aspoň připadá.

Hodinu počtů vyloženě prosedím, v myšlenkách se toulám kdesi daleko, daleko od matiky, a pak je najednou konec, a já jdu s Kate a Yumiko na angličtinu pro pokročilé. Hlavu mám pořád plnou toho, co se stalo včera, takže když procházíme kolem Natea na chodbě, přijde mi naprosto přirozené na něj zavolat: „Ahoj, Nate.“ Zastavím se, překvapím tím nás oba.

„Ahoj,“ odpoví a také se zastaví. Tmavé vlasy má ještě rozcuchanější než obvykle a já jsem si docela jistá, že na sobě má to stejné triko jako včera. Ale nějak to k němu sedí. Až příliš dobře. Vlastně mě všechno na něm vyvádí z míry, od jeho vysoké, šlachovité postavy, přes hranaté lícní kosti a oči, posazené trochu dál od sebe, lemované hustými řasami.

Kate a Yumiko na něj upřeně hledí taky, ale jiným způsobem. Jako by se v ZOO dívaly na nevyzpytatelné zvíře v chatrné kleci. Konverzace s Natem Macauleym na chodbě zrovna nepatří mezi pravidelnou náplň našeho času.

„Už jsi byl na svém terapeutickém sezení?“ zeptám se.

Tvář má naprosto bezvýraznou. „Na čemže?“

„Poradenství kvůli těžkým životním situacím. Kvůli Simonovi. To ti učitel ve společenské místnosti neřekl?“

„Zrovna jsem dorazil,“ prohlásí a já vykulím oči. Nikdy jsem nečekala, že by Nate dostal cenu za pravidelnou docházku, ale už je skoro deset hodin.

„Aha. No, všichni, kdo jsme tam byli, máme mít individuální terapii. Moje začíná v jedenáct.“

„Ježiši Kriste,“ zamumlá Nate a prohrábne si rukou vlasy.

To gesto přitáhne můj pohled k jeho paži, kde se zastaví a já se na ni dívám do chvíle, než si Kate odkašle. Tváře mi zahoří, když se znovu vzpamatuju, příliš pozdě, abych zachytila, co mi řekla. „No nic. Tak se měj, uvidíme se,“ zamumlám.

Yumiko nakloní hlavu k té mé hned, jakmile jsme z doslechu. „Vypadá, jako by se zrovna vyhrabal z postele,“ zašeptá. „A nebyl v ní sám.“

„Doufám, že ses vykoupala v dezinfekci, když jsi sesedla z jeho motorky,“ dodá Kate. „Je to totální šlapka.“

Zpražím ji pohledem. „Uvědomuješ si, jak sexistické je říct šlapka, že? Pokud bys měla použít nějaké označení, mělo by být aspoň genderově neutrální.“

„To je fuk,“ prohlásí Kate přezíravě. „Chci tím říct, že je jako chodící pohlavní nemoc.“

Neodpovím. Taková je Nateova pověst, to jistě, ale pořádně o něm skoro nic nevíme. Málem jí povím, jak opatrně mě včera vezl domů, až na to, že si nejsem jistá, co přesně se tím snažím dokázat.

Po hodině angličtiny zamířím do kanceláře pana O‘Farella, a když zaklepu na dveře, mávnutím rukou mi pokyne, abych vešla dovnitř. „Posaďte se, Bronwyn. Doktorka Resnicková má trochu zpoždění, ale za chvilku tady bude.“ Sednu si naproti němu a zahlédnu své jméno, naškrábané přes složku z konopného papíru, položenou úhledně doprostřed jeho stolu. Zvednu se, že ji zdvihnu, pak zaváhám, protože si nejsem jistá, jestli náhodou není plná důvěrných informací, ale on ji posune směrem ke mně. „Tvé doporučení od organizátora studentského modelu OSN. Do termínu podání rané přihlášky na Yale je spousta času.“

Vydechnu a tiše, úlevně si povzdechnu. „Aha, díky!“ řeknu a zdvihnu složku. Na tuhle poslední jsem čekala. Yale patří mezi naše rodinné tradice. Můj děda tam byl hostujícím profesorem, a když dostal definitivu, přestěhoval se i s celou svou rodinou z Kolumbie do New Havenu. Všechny jeho děti, včetně mého táty, tam chodily, a právě tam se mí rodiče poznali. Vždycky říkají, že naše rodina by neexistovala nebýt Yaleu.

„Velmi rádo se stalo.“ Pan O‘Farrell se opře do křesla a narovná si brýle. „Červenala ses předtím až za ušima? Pan Camino se tady zastavil a zeptal se, jestli bys měla zájem doučovat tento semestr chemii. Skupinka chytrých druháků s ní bojuje stejně jako ty loni. Rádi by se naučili pár fíglů od někoho, kdo nakonec v kurzu exceloval.“

Musím párkrát polknout, než jsem schopná odpovědět.

„To bych ráda,“ řeknu tak jasně, jak jen zvládnu, „ale už teď jsem se zavázala k příliš mnoha věcem.“ Usmívám se, až to bolí.

„To nevadí. Vím, že toho máš moc.“

Chemie byla jediný předmět, který mi nikdy pořádně nešel, tak moc, až jsem měla v polovině semestru průměr

D. S každým testem, který jsem zvorala, jsem skoro cítila, jak mi šance dostat se do Ivy League utíká mezi prsty. Dokonce i pan O‘Farrell začal jemně naznačovat, že jakákoliv prvotřídní škola bude stačit.

Tak jsem si zlepšila známky a na konci roku jsem do- stala za A. Ale jsem si docela jistá, že nikdo nebude chtít, abych se podělila o svou strategii s ostatními studenty.

Cooper

Čtvrtek, 27. září, 12:45

„Uvidíme se dneska večer?“

Když jdeme po obědě ke skříňkám, Keely mě vezme za ruku a zadívá se na mě obrovskýma, tmavýma očima. Mámu má Švédku a otce Filipínce, a díky té kombinaci je tou nejkrásnější holkou na škole. Nemá konkurenci. Ani zdaleka. Kvůli rodinným záležitostem a baseballu jsme se tento týden moc neviděli, a já dokážu vycítit, že už začíná být podrážděná. Keely není tak úplně stíhačka, ale potřebuje, abychom spolu pravidelně trávili nějaký čas.

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST SIMON ŘÍKÁ

1.

2.

3.