Přeložil Jiří Engliš

Copyright ©2012 by Alastair Reynolds

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Jiří Engliš

Copyright ©2020 for Cover design by Dominic Harman

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6675-6

Věnováno Stephenu Baxterovi a Paulu McAuleyovi:

přátelům, kolegům a strážcům plamene

„A já hlupák vyprávím větru z povětří

jak čas natikal nebe kolem hvězd.“

Dylan Thomas

Je nutné mluvit o počátcích. Chápejte však především jednu věc. To, co nás přivedlo k této chvíli, k tomuto prohlášení, nemohlo mít nikdy jenom jednu příčinu. Jestli jsme se něco naučili, pak to, že život není nikdy tak jednoduchý, nikdy tak schematický.

Mohlo by se říci, že to byla ta chvíle, kdy si naše babička zamanula vykonat svůj poslední velký čin. Nebo že to začalo, když Ocular objevil něco, co stálo Arethuse za pozornost, smítko záhadného detailu na planetě obíhající jinou hvězdu, a Arethusa měla pocit, že se s tím objevem musí svěřit naší babičce.

Anebo to začalo, když Hector a Lucas usoudili, že rodinné účty nesnesou ani jedinou nevyřešenou záležitost, bez ohledu na to, jak bezvýznamně mohl tento detail tehdy vypadat. Nebo té chvíle, kdy Geoffreye odvolali z letu, odtrhli ho od jeho práce se slony a přiměli ho k návratu do usedlosti zprávou, že naše babička zemřela. Nebo jeho rozhodnutím přiznat všechno Sunday a jejím rozhodnutím, že místo aby svého bratra zavrhla, měla by se vydat cestou odpuštění.

Možná by se dalo dokonce říci, že to sahá až do chvíle před jedním a půl stoletím v někdejší Tanzánii, kdy se novorozená holčička jménem Eunice Akinya poprvé nezkušeně nadechla. Nebo do té chvíle o vteřinku později, kdy spustila svůj první hlasitý křik zvěstující život plný netrpělivosti. Pro naši babičku svět nikdy nebyl dost rychlý. Neustále se ohlížela a ječela na něj, ať ji dožene, až do toho dne, kdy ji vzal za slovo.

Ale Eunice něco utvářelo. Možná se narodila rozzlobená, ale chápat, co bylo navždy mimo dosah, začala, až když ji matka chovala v tichu serengetské noci pod bezoblačným hřebenem Mléčné dráhy.

Všechny ty hvězdy, Eunice. Všechny ty drobounké diamantové třpytky. Můžeš je mít, když po nich budeš usilovně toužit. Ale nejdřív musíš být trpělivá a potom musíš být moudrá.

A ona byla. Tak trpělivá a tak moudrá. Ale jestli Eunice stvořila její matka, kdo utvářel matku? Soya se narodila před dvěma stoletími v uprchlickém táboře v době, kdy se stále vyskytovaly hladomory a války, sucha a genocidy. Co jí dalo dost síly na to, aby světu darovala tuto přírodní sílu, toto dítě, jež se stalo naší babičkou?

To jsme tehdy samozřejmě nevěděli. Pokud jsme na ni vůbec pomysleli, pak většinou jako na chladnou a odpudivou postavu, které se nikdo z nás nedotkl, ani s ní osobně nemluvil. Shlížela na nás ze své chladné oběžné dráhy Měsíce, izolovaná ve vlastnoručně vybudovaném vězení z kovu a džungle, a zdálo se, jako by patřila do jiného století. Vykonala velkolepé a významné věci – změnila svůj svět, zanechala na druhých nesmazatelnou známku lidství – ale byly to činy vykonané mnohem mladší ženou, jenom vzdáleně spojenou s naší nepřístupnou, nevrlou a zájem neprojevující babičkou. Když jsme se narodili, měla své nejzářivější a nejlepší dny za sebou.

To jsme si mysleli.

PROLOG

Konec května, po dlouhých deštích. Země si vypůjčila vlhkost od mraků a nebe nyní vymáhalo svůj dluh nekonečnými horkými a suchými dny. Pro děti to byla úleva. Po týdnech nudného vysedávání doma se konečně směly vydat z usedlosti do divočiny za zahradami a ohradními zdmi.

Tam narazily na stroj smrti.

„Pořád nikoho neslyším,“ namítl Geoffrey.

Sunday vzdychla a položila bratrovi ruku na rameno. Byla o dva roky starší než on a na svůj věk vytáhlá. Stáli na čtverhranném kameni několik kroků od řeky, jež byla ještě prudká a zakalená.

„No tak,“ řekla. „Určitě už ho slyšíš.“

Geoffrey pevně svíral dřevěné letadélko, které si nesl.

„Neslyším,“ trval na svém. Slyšel řeku a šum akáciového listí, v té nekončící výhni uspávající.

„Je v nebezpečí,“ prohlásila Sunday odhodlaně. „Měli bychom ho najít a potom to povědět Memphisovi.“

„Možná bychom to měli nejdřív povědět Memphisovi a potom ho jít hledat.“

„A co když se zatím utopí?“

Geoffrey to považoval za nepravděpodobné. Oproti stavu před týdnem vody opadly a deště odcházely. Nad obzorem se ještě převalovaly zlostné mraky, nad pláněmi občas zaburácel hrom, ale nebe bylo čisté.

A kromě toho tady byli už mnohokrát. Nevyskytovaly se tu žádné domy, žádné vesnice, žádná města. Stezky, po kterých chodili, vyšlapali spíš sloni než lidé. A kdyby se nějakou náhodou ocitli poblíž Masajové, žádný z jejich chlapců by nebyl tak neopatrný, aby se dostal do potíží.

„Nemohly by to dělat ty věci ve tvé hlavě?“ zeptal se Geoffrey.

„Už jsem na ně zvyklá.“ Sunday seskočila z kamene a ukázala mezi stromy. „Myslím, že to přichází odtamtud.“ Vykročila a potom se obrátila zpátky k Geoffreyovi. „Nemusíš chodit, jestli se bojíš.“

„Nebojím se.“

Ostražitě se pohybovali po vysychající půdě a bahnitých mokřinách. Měli na sobě hadovzdorné boty a dlouhé hadovzdorné kalhoty, košile s krátkými rukávy a široké klobouky. Navzdory blátu, které kolem sebe rozstřikovali, i podrostu, kterým se prodírali, jejich oděvy zůstávaly stejně čisté a barevné, jako když si je v usedlosti oblékli. Totéž se ovšem nedalo říci o Geoffreyových blátem zacákaných rukou, šrafovaných jemnými bolestivými škrábanci od keřů s ostrými trny. Maje na paměti chvíli, kdy ho Memphis pochválil, že nepláče poté, co upadl na tvrdé mramorové podlaze usedlosti, dával si záležet, aby své manžetě neřekl, že má bolest zahnat.

Sunday si se sebedůvěrou razila cestu mezi akáciemi a Geoffrey se s ní ze všech sil snažil udržet krok. Minuli zrezavělý bílý pahýl starého stožáru s větrným kolem.

„Už to není daleko,“ zavolala Sunday přes rameno a ohlédla se. Klobouk jí vesele poskakoval na zádech, jištěný šňůrkou kolem krku. Geoffrey si svůj stáhl přes kudrnaté vlasy, aby si jej narazil pevněji.

„Budeme v bezpečí, ať se stane co chce,“ prohlásil, ze všeho nejvíc proto, aby přesvědčil sám sebe. „Mechan nás bude hlídat.“

Nevěděl, co se nachází na druhé straně za stromy. Sice tam už byli mnohokrát, ale to ještě neznamenalo, že znají každý keř a každou terénní vlnu nebo prohlubeň v krajině.

„Tady se něco stalo!“ zavolala Sunday těsně mimo jeho dohled. „Déšť spláchl celý svah jako lavinu! Něco tu trčí ven!“

„Buď opatrná!“ zakřičel Geoffrey.

„Je to nějaký stroj,“ zavolala v odpověď. „Myslím, že ten chlapec musel uváznout uvnitř.“

Geoffrey se obrnil odvahou a pokračoval dál. Stromy ometaly nebe líně se pohybujícími větvemi a mezerami probleskovaly střípky ledňáččí modři. Pod suchým listím asi metr nebo dva nalevo od něj se něco proplazilo. Houstnoucí podrost mu drásal kalhoty, až se roztrhly. S nejasným obdivem sledoval, jak se oba okraje trhliny zase samy scelují.

„Tady,“ ozvala se Sunday. „Pojď honem, bratře!“

Už ji viděl. Vynořili se na okraji mísovité prolákliny v zemi, lemované hustými shluky rozmanitých stromů. Podmáčený oblouk stěny se sesunul dovnitř mísy a zůstal po něm strmý svah.

Ze světlehnědé země něco vyčnívalo. Bylo to kovové a velké jako aerokabina.

Geoffrey se znovu podíval na nebe.

„Co to je?“ zeptal se, ačkoliv měl děsivý pocit, že už to ví. Něco takového viděl v jedné ze svých knížek. Poznal to podle mnoha malých kol, příliš mnoha na viditelné straně, než aby to bylo osobní nebo nákladní auto. A podle pásů, do kterých kola zapadala, tvořených kloubově spojenými kovovými destičkami, jednou za druhou jako články červa.

„Chceš snad říci, že to nevíš?“ optala se Sunday.

„Je to tank,“ vzpomněl si náhle na to slovo. A jakkoliv byl vyděšený, jakkoliv chtěl být kdekoliv jinde, jenom ne tady, na nálezu téhle věci vyvržené zemí bylo něco úžasného.

„Co jiného by to mohlo být? Ten chlapeček se musel dostat dovnitř a teď nemůže ven.“

„Nejsou tady dveře.“

„Tank se musel pohnout,“ usoudila Sunday. „Proto se nemůže dostat ven – dveře jsou znovu zasypané.“ To už byla na okraji svahu, ještě na trávě, ale došourala se po obvodu mísy k vrcholu úseku, kde země povolila. Dřepla si na bobek a opřela se špičkami prstů o zem. Klobouk se jí na ramenou zahoupal.

„Jak ho můžeš slyšet, když je uvnitř?“ zeptal se Geoffrey. „Jsme už blízko a já pořád nic neslyším! Určitě to je ve tvé hlavě, má to něco společného se stroji.“

„To nefunguje takhle, bratře. To není tak, že bys prostě slyšel hlasy.“ Sunday už couvala horní částí blátivého svahu, čelem ke kluzké zemi, bořila prsty do hlíny, aby se lépe udržela, a sestupovala k tanku.

Geoffrey neviděl jinou možnost než ji následovat.

„Měli bychom někoho zavolat. Vždycky říkají, že bychom neměli sahat na staré věci.“

„Říkají, že bychom neměli dělat spoustu věcí,“ opáčila Sunday.

Pokračovala v sestupu, jednou uklouzla, ale udržela se na svahu a její boty vyryly v odhalené hlíně působivé brázdy. Ruce měla olepené blátem. Když zkroutila krk, aby se přes pravé rameno podívala dolů, měla v obličeji výraz usilovného soustředění.

„Tohle není dobré,“ řekl Geoffrey. Vydal se dolů ze stejného místa a co možná nejlépe se držel prohlubní po sestřiných nohou a rukou.

„Už jsme tady!“ křikla náhle Sunday těsně předtím, než došlápla na svažující se bok tanku. „Přišli jsme tě zachránit!“

„Co říká?“

Poprvé se zdálo, že ho bere vážně. „Ty ho pořád neslyšíš?“

„Já nic nepředstírám, sestro.“

„Říká: ,Pojďte rychle, prosím. Potřebuji vaši pomoc.‘“

Geoffreye napadla praktická otázka: „Svahilsky?“

„Ano,“ přisvědčila Sunday, ale skoro stejně rychle dodala: „Myslím. Proč by to neměl říkat svahilsky?“

To už stála na tanku oběma nohama a udělala krok doprava. Našlapovala s rozvahou provazochodkyně. Geoffrey přerušil sestup a sotva se odvažoval dýchat, aby nenarušil svah a oba se i s tankem nesvezli v proudu bahna na dno prohlubně.

„Ještě to říká?“

„Ano,“ potvrdila Sunday.

„Už by tě měl slyšet, když jsi tak blízko.“

Sunday rozpřáhla ruce a spustila se na kolena. Zaťukala na pancíř tanku, jednou, podruhé. Geoffrey se odhodlaně nadechl a úzkostlivě pokračoval v sestupu. Dřevěné letadélko stále držel v jedné ruce vysoko nad hlavou.

„Neodpovídá. Jenom říká pořád totéž.“ Sunday jednou rukou sáhla po klobouku a nasadila si jej. „Bolí mě hlava. Je moc horko.“ Zabouchala na tank znovu, tentokrát rázněji. „Hej!“

„Podívej se,“ upozornil ji Geoffrey.

Tam, kde Sunday zaklepala, se s tankem dělo něco divného. Rozběhly se z toho místa barevné vlnky: růžové, zelené, modré a zlaté. Kvapně zmizely z dohledu pod zemí. Vrátily se v podobě jednotónově barevných skvrn, jež se šířily jako kaňky, ale navzájem se nemísily. Barvy zamrkaly a zapulzovaly a nakonec se ustálily na stejných blátivě červených tónech, jakými se vyznačovalo okolí tanku.

„Už bychom měli jít,“ prohlásil Geoffrey.

„Nemůžeme ho opustit.“ Sunday přesto vstala.

Geoffrey se zastavil tam, kde byl, rád, že sestra přišla k rozumu. Srdnatě se zapřel ve svahu, připraven podat jí ruku, až se ocitne na dosah.

Jenže Sunday se teď chovala nějak podivně. „To bolí,“ zamumlala nezřetelně a položila si ruku na čelo.

„Pojď nahoru,“ naléhal. „Už bychom měli jít domů.“

Sunday stále balancovala na svažujícím se boku tanku a hleděla na něj. Celé tělo se jí drobně, ale rychle třáslo. Pokoušela se něco ze sebe vypravit.

„Sunday!“

Pozpátku spadla z tanku, dopadla na svah a skutálela se na zem, samá vlající končetina a poskakující klobouk. Zastavila se až na rozbahněném dně prohlubně, s rozhozenýma rukama a nohama a s obličejem v blátě.

Jediné, co Geoffrey dlouhou chvíli dokázal, bylo zírat. Přemýšlel, jestli si nepolámala nějaké kosti. Potom si matně uvědomil, že sestra možná nemůže dýchat.

Poodlezl stranou, aby se ze sesuvu dostal na dosud pevnou zemi porostlou trávou a keři. Měl dost duchapřítomnosti na to, aby zvedl manžetu k ústům a stiskl tlačítko, které mu umožňovalo mluvit s usedlostí.

„Prosím!“

Memphis odpověděl brzy. Měl hluboký a zvučný hlas a mluvil pomalu: „Copak je, Geoffreyi?“

Slova se z něj jen sypala. „Prosím, Memphisi. Já a Sunday jsme šli na průzkum a našli jsme tady díru v zemi a po deštích se tady sesunula zem a vyčuhuje tam ven tank.“ Odmlčel se, aby se nadechl. „Sunday se pokoušela pomoci chlapci uvnitř. Ale potom ji rozbolela hlava a spadla z tanku a teď leží na zemi a nevidím jí na obličej.“

„Okamžik, Geoffreyi.“ Memphis to pronesl neuvěřitelně klidně a bez překvapení, jako by takový vývoj dne víceméně očekával. „Ano, už vidím, kde jste. Sejdi k sestře a otoč ji tak, aby ležela na boku, ne na obličeji. Ale dávej si při slézání velký pozor. Zakrátko budu u tebe.“

Memphisova věcná odpověď nějak dokázala zmenšit Geoffreyův strach. Připadalo mu to jako věčnost, ale konečně se jeho boty dotkly rozbahněné země dole a mohl se dočvachtat k sestře.

Neležela obličejem ve vodě – spočívala jím na vyvýšeném suchém drnu a ústa a nos měla volné – ale stále se třásla. Mezi rty jí vybublávala pěna.

Ve vzduchu nad nimi něco zabzučelo a Geoffrey pozvedl krempu klobouku. Byl to vířivý stroječek ne větší než nehet jeho palce.

„Vidím vás,“ promluvil z Geoffreyovy manžety Memphis. „Teď udělej, co ti řeknu. Přetoč svou sestru. Budeš potřebovat velkou sílu.“

Geoffrey si klekl. Nechtěl se na Sunday dívat příliš zblízka, když se tak třásla a pěnila.

„Buď statečný, Geoffreyi. Tvoje sestra má nějaký záchvat. Musíš jí teď pomoci.“

Odložil dřevěné letadélko na zem, aniž by se staral o to, že bláto potřísnilo červený nátěr. Vtlačil ruce pod Sundayino tělo a pokusil se s ní pohnout. Divoký třes ho poplašil.

„Opři se do toho vší silou, Geoffreyi. Nemohu ti pomoci, dokud tam nedorazím.“

Zasténal námahou. Možná sebou hodila tak, aby jeho úsilí napomohla, ale se škubnutím se konečně uvolnila z bláta a už neležela obličejem k zemi.

„Geoffreyi, dobře poslouchej. Sunday má z nějakého důvodu problém s hlavou a její manžeta podle všeho nereaguje správně. Musíš jí povědět, co má dělat. Posloucháš?“

„Ano.“

„Dvě červená tlačítka, na každé straně jedno. Musíš je zmáčknout obě současně.“

Jejich manžety byly podobné, ale ta jeho neměla ta dvě červená tlačítka. Ta přibyla až po jejích desátých narozeninách, což znamenalo, že mají něco společného s věcmi, které jí neuropraktikové vložili do hlavy a které on ještě neměl.

Zvedl její ruku, s námahou se ji pokusil udržet v klidu a snažil se palcem a ukazováčkem obejmout manžetu.

Bylo to obtížné. Neměl dost velkou ruku.

„Co se stane, Memphisi?“

„Nic špatného.“

Červená tlačítka kladla větší odpor než modrá na jeho manžetě. Po chvilce paniky si uvědomil, že na to bude potřebovat obě ruce. I tak to šlo ztěžka. Napoprvé je nejspíš nezmáčkl dost silně, protože se nic nestalo. Ale zkusil to znovu vší silou a Sundayin záchvat jako zázrakem okamžitě přešel.

Jenom tam ležela.

Geoffrey seděl u ní a čekal. Dýchala, to viděl. Oči teď měla zavřené, a přestože vypadala méně živě, než když stála nahoře na tanku a dívala se na něj, nějakým nedefinovatelným způsobem dospěl k přesvědčení, že se vrátila.

Položil sestře ruku na čelo, ucítil, jak jí z pokožky sálá horkost, a zvedl oči k nebi.

Memphis dorazil brzy nato. Zůstal s aerokabinou viset nad prohlubní, podíval se dolů a potom sklouzl s letounem stranou, zpátky za stromy, které proláklinu lemovaly. Aerokabina byla tak tichá, že Geoffrey musel namáhat sluch, aby rozeznal slábnutí zvuku motoru, když přistála mimo dohled.

Asi o minutu později se na vrcholu svahu objevil Memphis osobně. Po kratičkém zaváhání napůl sklouzl, napůl seběhl dolů po svahu a mával přitom rukama, aby udržel rovnováhu. Když došel k Sunday, dotkl se rukou jejího čela a pak prozkoumal manžetu.

Geoffrey pozoroval jeho výraz. „Bude v pořádku?“

„Myslím, že ano, Geoffreyi. Provedl jsi to dobře.“ Memphis se ohlédl po tanku, jako by si jej teprve teď všiml. „Jak blízko se k němu dostala?“

„Stála na něm.“

„Je to zlý stroj,“ vysvětlil Memphis. „Kdysi tady zuřila válka, jedna z posledních v Africe.“

„Sunday říkala, že v tanku je chlapeček.“

Memphis ji zvedl ze země a nesl ji v náručí. „Dokážeš sám vyšplhat po svahu nahoru?“

„Myslím, že ano.“

„Musíme dopravit Sunday zpátky do usedlosti. Bude v pořádku, ale čím dřív ji prohlédne neuropraktik, tím lépe.“

Geoffrey se hnal napřed, rozhodnutý ukázat, že se o sebe umí postarat. „Ale co bude s tím chlapečkem?“

„Ten neexistuje. V tom tanku není nic než další stroje, z nichž některé jsou velmi chytré.“

„Tohle není první tank, který jsi viděl?“

„Ne,“ přiznal Memphis opatrně. „První ne. Ale když jsem naposled viděl nějaký v pohybu, byl jsem ještě hodně malý.“ Geoffrey se ohlédl a postřehl Memphisův rychlý úsměv. Očividně si nepřál, aby Geoffreye pronásledovaly zlé sny o zabijáckých strojích slídících po Zemi. „Dnes už jsou pryč, až na pár zbylých, pohřbených v zemi jako tenhle.“

Teď už stoupali do svahu. „Jak by mohl uniknout?“

Memphis se zastavil, aby nabral dech. Udržovat rovnováhu, když nesl Sunday, muselo být namáhavé. „Stroj s umělou inteligencí vycítil přítomnost stroječků, těch, které má Sunday v hlavě. Vypracoval způsob, jak s nimi mluvit a jak přimět Sunday, aby si myslela, že slyší někoho volat.“

Představa, že stroj obelstil jeho sestru – obelstil ji tak přesvědčivě, že málem přesvědčila i Geoffreye – stačila na to, aby ho zamrazilo, i když se celý zpocený lopotil do svahu.

„Co by se stalo, kdyby nespadla?“

„Tank se ji mohl pokusit přesvědčit, aby mu pomohla. Nebo se mohl pokusit využít nějakou hlubší zranitelnou stránku. Ať už udělal cokoliv, způsobilo to tvé sestře záchvat.“

„Ale ten tank je moc starý a Sundayiny stroječky jsou hodně nové. Jak je mohl obelstít?“

„Hodně staré věci jsou někdy chytřejší než hodně nové věci. Nebo aspoň záludnější.“ Nyní stoupali rovnoměrně a blížili se vrcholu svahu. „Proto jsou zakázané, nebo přinejmenším velmi důkladně kontrolované.“

Geoffrey se ohlédl se zvláštní směsicí strachu z té napůl pohřbené věci a soucitu s ní.

„Co se s tankem stane?“

„O ten se postarají,“ řekl Memphis tiše. „Prozatím se musíme postarat o tvou sestru.“

Dosáhli rovného terénu. Mezi stromy se vinula úzká stezka. Geoffrey si jí nevšiml, když sem přicházeli, ale ze vzduchu musela být jasně zřetelná. Vydali se po ní k aerokabině, jež čekala mimo dohled.

„Bude v pořádku?“

„Pochybuji, že by jí to příliš uškodilo. Je dobře, že jsi tam byl a mohl stroječky vypnout. Á.“ Memphis se bez varování zastavil.

Geoffrey zůstal stát vedle něj. „Něco je se Sunday?“

„Ne,“ odpověděl hubený muž stále tlumeným hlasem. „Je tu Mefisto. Stojí před námi na stezce. Nevidíš ho?“

Ve stinném šeru stezky pod klenbou stromů jim zahrazoval cestu velký obrys pokrytý skvrnami světla. Slon vířil prach mrskáním chobotu sem a tam. Měl jenom jeden kel, druhý byl ulomený. Jeho postoj s čelem skloněným jako beranidlo jednoznačně vyjadřoval bojechtivost.

„Mefisto je starý samec,“ vysvětloval Memphis. „Je velice agresivní a teritoriální. Zahlédl jsem ho ze vzduchu, ale zdálo se, že míří od nás pryč. Doufal jsem, že se dnes vyhneme střetnutí.“

Geoffrey byl zmatený a vyděšený. Už viděl spousty slonů, ale ještě nikdy na svém učiteli nepozoroval takovou ostražitost.

„Mohli bychom ho obejít,“ navrhl.

„Mefisto nás nenechá. Zná tuhle oblast mnohem lépe než my a pohybuje se rychleji než my, obzvlášť když nesu Sunday.“

„Proč nás nechce nechat projít?“

„Něco se mu v hlavě pomotalo.“ Memphis se na chvilku odmlčel. „Geoffreyi, mohl by ses, prosím tě, dívat jinam? Musím udělat něco, co bych raději nedělal.“

„Co uděláš?“

„Otoč hlavu a zavři oči.“

Geoffrey udělal, co mu bylo řečeno, protože ten rozkaz zněl opravdu přísně. Nastalo ticho přerušované jenom šustěním listí. A potom se ozvalo tiché, prašné žuchnutí doprovázené kanonádou suchého praskání, jak se lámaly větve a kmeny stromů.

„Drž se mé vesty a pojď za mnou,“ nařídil Memphis. „Ale neotvírej oči, dokud ti neřeknu, že to je bezpečné. Slíbíš mi to?“

„Ano,“ řekl Geoffrey.

Ale slib nedodržel. Když vešli do chládku pod stromy, Memphis začal obcházet překážku a táhl Geoffreye za sebou. Ten otevřel oči a zamžoural do prachu stále se vznášejícího ve vzduchu. Mefisto ležel na boku na zemi. Samcovo viditelné oko bylo otevřené, ale bez života. Velké, šedé, složitě vrásčité tělo bylo dokonale nehybné, dokonale mrtvé.

„Zabil jsi Mefista?“ zeptal se Geoffrey, když došli k aerokabině.

Memphis nasunul Sunday do zadního prostoru pro cestující a jemně ji položil na čalouněné sedadlo. Neřekl nic, ani když už byli ve vzduchu na cestě zpátky do usedlosti. Memphis to ví, pomyslel si Geoffrey. Memphis věděl, že se Geoffrey podíval a nic už mezi nimi nebude úplně stejné jako dřív.

Až později si uvědomil, že červené dřevěné letadélko zapomněl dole v prohlubni.

PRVNÍ ČÁST

KAPITOLA PRVNÍ

Byl zrovna na cestě zpátky od okraje oblasti studií k výzkumné stanici, jenom on a cessna a širé nebe nad pánví Amboseli, v nejlepší náladě, jakou zažil za celé týdny, když tu přišel hovor.

„Geoffreyi,“ řekl ten hlas v jeho hlavě. „Musíš se hned vrátit do usedlosti.“

Geoffrey vzdychl. Už by mohl mít dost zkušeností, aby neočekával, že mu takové bezstarostné rozpoložení vydrží dlouho.

O deset minut později zakroužil nad nemovitostí a pátral mezi budovami s bílými zdmi a modrou střešní krytinou po nějaké známce rozruchu. Nevšiml si ničeho mimořádného. Všechno na sídle o půdorysu písmena A, od odlehlých dvorů a zahrad až po bazény, tenisové kurty a hřiště na pólo, bylo úhledně upravené jako architektův model.

Geoffrey nasměroval cessnu na prašnou cestu, která mu sloužila jako letištní dráha, a nasadil na přistání. Dosedl na zem, zpod kol opatřených balonovými pneumatikami se zvedl prach a rozlétla hlína, ostře zabrzdil a dojel na prázdné místo na konci řady aerokabin patřících usedlosti a jejím hostům.

Vypnul motor, chvíli zůstal sedět v kabině a urovnával si myšlenky.

V hloubi duše věděl, o co jde. Ten den se v jeho budoucnosti rýsoval už tak dlouho, že na sebe vzal pevnost a stálost geografického prvku. Jenom ho překvapovalo, že konečně nastal.

Vystoupil do ranního horka a letadlo, jak vychládalo, vydávalo tiché zahloubané zvuky. Geoffrey si sundal vybledlou starou baseballovou čapku cessny a ovíval si jí obličej.

Z klenuté vrátnice ve zdi se vynořil muž se svěšenými rameny a vážným chováním a důstojným krokem zamířil k Geoffreyovi.

„Upřímnou soustrast,“ pronesl poněkud hlasitěji, až když byl téměř dost blízko na to, aby mohli mluvit normálně.

„Eunice, že?“

„Obávám se, že zemřela.“

Geoffrey se snažil vymyslet odpověď. „Kdy se to stalo?“

„Podle lékařské zprávy před šesti hodinami. Ale dozvěděl jsem se o tom teprve před hodinou. Od té doby jsem měl plné ruce práce s ověřováním různých věcí a s informováním blízké rodiny.“

„A jak?“

„Ve spánku, klidně.“

„Řekl bych, že sto třicet je docela krásný věk.“

„Sto třicet jedna podle jejích posledních narozenin,“ opravil ho Memphis bez výčitky. „A ano, je to krásný věk. Kdyby se vrátila na Zemi, mohla patrně žít ještě déle. Ale vybrala si svou cestu. Žít úplně sama tam nahoře jenom ve společnosti strojů? Je div, že vydržela tak dlouho. Ale ona vždycky říkávala, že vy Akinyové jste jako lvi.“

Nebo supi, pomyslel si Geoffrey. Nahlas se zeptal: „Co bude teď?“

Memphis mu položil ruku kolem ramenou a vedl ho k vrátnici. „Jsi první, kdo se do usedlosti vrátil. Někteří z ostatních začnou brzy volat. Za den možná někteří začnou přilétat osobně. Ti zbylí, ti, co jsou ve vesmíru… těm to bude trvat déle, jestli budou schopni se dostavit. Všichni nebudou moci.“

Vešli do přítmí vrátnice, kde nabílené stěny vrhaly chladné indigové stíny.

„Připadá mi zvláštní scházet se tady, když to není místo, kde umřela.“

„Eunice zanechala výslovné pokyny.“

„Nikdo mi o nich neřekl.“

„Já sám jsem se o nich dozvěděl teprve teď, Geoffreyi. Informoval bych tě, kdybych to věděl dřív.“

Za vrátnicí syčely a bublaly fontány v ozdobných bazéncích. Geoffrey nohou odstrčil zahradnického robota o velikosti pásovce. „Vím, že je to pro tebe stejně těžké jako pro rodinu, Memphisi.“

„Může nastat obtížné přechodné období. Rodina… podnikání… se bude muset přizpůsobit nepřítomnosti symbolu.“

„To se mě naštěstí doopravdy netýká.“

„To si možná myslíš. Ale i na okraji věcí jsi stále Akinya. A to platí i pro tvoji sestru.“

Geoffrey neříkal nic, dokud nestanuli v prostorné vstupní hale levého křídla usedlosti. Bylo tam ticho jako v hrobě a místnost působila nepřívětivě jako zavřené muzeum.

Skleněné vitríny, malé svatyně babiččiny proslulosti, v sobě v nepřímém světle uzavíraly její minulost. Součásti skafandrů, vzorky hornin a ledu posbírané po celé Sluneční soustavě, dokonce starožitný „počítač“, sklápěcí šedá krabice, dosud slepená žluto-černou lepicí páskou. Tištěné knihy v zaprášených vybledlých deskách. Tísnivý dojem vyvolávající směs dětských hraček, už nemilovaných a opuštěných.

„Myslím, že si neuvědomuješ, jak malý účinek to bude mít na Sunday a na mne,“ pronesl Geoffrey. „Když jsme sešli z cesty, Eunice už ani o jednoho z nás nikdy neměla velký zájem.“

„Hodně se v Sunday mýlíš. Eunice pro ni znamenala hodně.“

Geoffrey se rozhodl dál tímhle Memphise nezatěžovat. „Vědí to matka a otec?“

„Jsou stále na Titanu, na návštěvě u tvého strýce Edisona.“

Geoffrey se krátce usmál. „Na něco takového bych přece nezapomněl.“

„Bude trvat několik hodin, než se ozvou. Možná i déle, jestli jsou něčím zaneprázdnění.“

Došli skoro k přízemní kanceláři, kde Memphis trávil většinu času správou záležitostí usedlosti – a tím nepřímo obchodní říše prostírající se po celé Sluneční soustavě – z místnosti ne o mnoho větší než pořádná komora na úklidové prostředky.

„Mohu něco udělat?“ zeptal se Geoffrey a připadal si rozpačitě, jako by se od něj očekávalo, že bude hrát nějakou roli, o níž mu ale nikdo nic neřekl.

„V nejbližší době nic. Já se ve vhodnou dobu vydám do Zimního paláce, ale to zvládnu sám.“

„Přivézt její tělo?“

Memphis napůl přikývl. „Přeje si, aby její pozůstatky byly rozptýleny v Africe.“

„Mohl bych letět s tebou.“

„To je velmi laskavé, Geoffreyi, ale ještě nejsem příliš starý na vesmírné lety. A ty máš určitě spoustu práce okolo slonů.“ Postával na prahu své kanceláře, očividně nedočkavý, až se bude moci vrátit ke svým povinnostem. „Je dobře, že už jsi tady. Kdybys mohl den zůstat, bylo by to ještě lepší.“

„Připadám si zbytečný.“

„Buď tady pro zbytek své rodiny. Budete všichni potřebovat čerpat sílu jeden z druhého.“

Geoffrey nasadil skeptický úsměv. „I Hector a Lucas?“

„I oni,“ přisvědčil Memphis. „Já vím, že spolu nevycházíte, ale třeba teď budete schopni najít nějakou společnou řeč. Oni nejsou špatní, Geoffreyi. Tobě to možná připadá jako hrozně dávno, ale já ještě pamatuji doby, kdy jste všichni byli dost mladí na to, abyste se na sebe mohli podívat bez nenávisti.“

„Časy se mění,“ opáčil Geoffrey. „Přesto se budu snažit.“

Seděl na okraji vzorně ustlaného lůžka v pokoji, ve kterém za poslední roky sotva strávil nějaký čas. V rukou držel jednoho z dřevěných slonů, které mu Eunice věnovala jako dárek k narozeninám. Byl to samec, jeden ze soupravy šesti kusů, jež se postupně zmenšovaly až k mláděti. Ostatních pět stálo na polici, kde je nechal, když jimi naposledy hýbal. Stáli na černých podstavcích z nějakého tvrdého, uhlí podobného materiálu.

Nedokázal si vzpomenout, kolik mu bylo, když ti sloni dorazili, zabalení v bytelné dřevěné krabici vycpané hedvábným papírem, který je chránil. Možná pět nebo šest. Ještě v době, kdy o jeho výchovu a vzdělávání pečovala chůva z Džibutska. Že by ve stejný rok, kdy šlápl na štíra?

Nějakou dobu mu jako dítěti trvalo, než pochopil, že jeho babička žije na oběžné dráze Měsíce, nikoliv na něm nebo v něm, a ještě déle, než si uvědomil, že její nepříliš časté dárky ve skutečnosti nepřicházejí z vesmíru. Byly vyrobeny někde na Zemi; jediné, co udělala bylo, že zařídila, aby mu je poslali. Později mu dokonce svitlo, že je za ni vybíral někdo jiný z rodiny – chůva, možná Memphis.

Byl slony zklamaný, když krabici otevřel, ale nebyl dost dospělý na to, aby své zklamání skrýval. Chtěl letadlo, ne dřevěná zvířata k ničemu, která nic nedělala. Později, po mírném pokárání, ho přiměli promluvit s průmětem Eunice a říci jí, jak je vděčný. Mluvila s ním ze zelené džungle, jež tvořila jádro Zimního paláce.

Zajímalo by ho, jak tehdy vlastně obstál.

Vracel sloního samce na polici, když tu v jeho zorném poli začal s jemnou naléhavostí pulzovat požadavek:

>>otevřeno: kvantově kódované spojení

>>přes: páteřní trasa Maiduguri-Nyala

>>operátor: Lufthansa Telepresence

>>obdrženo: 23/12/2161 13:44:11 UTC

>>místo původu: Lagos, Nigérie, WAF

>>klient: Jumai Lule

>>přijmout/odmítnout hovor?

Postavil samce zpátky do čela jeho rodiny, vrátil se k lůžku a přijal hovor od Jumai jediným vokalizovaným povelem. Po navázání spojení dával Geoffrey u příchozích hovorů vždycky přednost setrvání ve svém smyslovém prostředí a Jumai to bude očekávat. Umístil její průmět u dveří a dopřál jí chvilku na rozkoukání.

„Ahoj, Jumai,“ pozdravil tiše. „Hádám, že vím, proč voláš.“

„Právě se mi to doneslo. Opravdu upřímnou soustrast, Geoffreyi. Musela to být pro rodinu velká rána.“

„Přečkáme to. Není to nic neočekávaného.“

Jumai Lule byla oblečená v hnědé kombinéze, rozcuchané vlasy měla nacpané pod čepici z jemné síťoviny a na obličeji měla stopy po ochranných brýlích a po dýchací masce, jež jí nyní visely kolem krku. Pracovala v Lagosu na poli vysoce riskantní datové archeologie, prokopávala se zasypanými, sto let starými katakombami města a pátrala po nuggetech obchodně ceněných informací. Byla to nebezpečná a náročná práce: přesně ten styl života, který ji bavil a který nebyl schopen jí nabídnout.

„Já vím, že jste si vy dva nebyli moc blízcí, ale–“

„Pořád to byla moje babička,“ ohradil se Geoffrey, jako by ho obviňovala z lhostejnosti k smrti Eunice.

„Takhle jsem to nemyslela, jak moc dobře víš.“

„Tak jak jde práce?“ zeptal se, jako by mu na tom záleželo.

„Práce jde… dobře. Pořád jí je víc, než kolik stíháme. Většinu času nové a nové výzvy. Jednou nejspíš budu muset přejít jinam, ale…“ Jumai nechala větu nedokončenou.

„Neříkej mi, že už tě to začíná nudit?“

„Lagos bude brzy vyčerpaný. Myslela jsem možná na Brazílii, nebo na ještě vzdálenější cizinu. Jako třeba vesmír. Po soustavě se válí ještě spousta militarizovaného svinstva, ošklivých krámů, na které mohou nasadit lidi, jako jsem já, aby do nich pronikli a zneškodnili je. A doslechla jsem se, že Pomazané hlavy platí dost dobře.“

„Protože je to nebezpečné.“

Jumai pozvedla ruku dlaní ke stropu.

„A tohle není? Minulý týden jsme narazili na nervový plyn, sarin. Pojistka proti neoprávněné manipulaci na něčem, o čem jsme si mysleli, že to je součást nádrže kryogenního chladiva centrálního sálového počítače.“ Rozpustile se zakřenila. „Ten druh chyby, který člověk neudělá dvakrát.“

„Ublížilo to někomu?“

„Nic, co by se nedalo napravit, a v důsledku toho nám zvedli rizikový příplatek.“ Znovu se rozhlédla po pokoji, skoro jako by pátrala po nějakých nástrahách číhajících v ustlaném lůžku nebo v uklizených bílých policích. „Ale stejně, tady nejde o mne – jsi v pohodě?“

„Budu v pohodě. A promiň – neměl jsem se na tebe utrhnout. Máš pravdu – Eunice a já jsme si nikdy nebyli moc blízcí. Jenom nemám rád, když mi to někdo připomíná.“

„Co tvoje sestra?“

„Určitě se na to dívá stejně jako já.“

„Nikdy jsi nezařídil, abych se se Sunday setkala. Vždycky jsem se s ní chtěla setkat. Tedy doopravdy, osobně.“

Zavrtěl se vsedě na lůžku. „To jsem celý já, samý nesplněný slib.“

„S tím, jaký jsi, nic nenaděláš.“

„Možná ne. Ale to lidem nebrání, aby mě nepoučovali, že si mám rozšířit obzory.“

„To je jenom tvoje věc. Hele, jsme pořád přátelé, že? Kdybychom nebyli, nezůstávali bychom takhle ve styku.“

I když od posledního hovoru uběhly celé měsíce, pomyslel si. Ale nechtěl dávat najevo zatrpklost. „Jsme, a dobří,“ potvrdil. „A je od tebe pozorné, žes mi zavolala.“

„Nemohla jsem ti nezavolat. Ví to celý svět – to nebyla zpráva, kterou bych mohla přehlédnout.“ Jumai sáhla po svých ochranných brýlích. „Hele, mám jenom přestávku – musím zpátky do první linie, jinak mi šéfová vyřve mozek z hlavy – ale jenom jsem ti chtěla povědět, že jsem tady, kdyby sis potřeboval s někým promluvit.“

„Děkuji.“

„Víš, pořád bychom jednou mohli odletět na Měsíc. Jenom jako přátelé. To by se mi líbilo.“

„Jednou,“ přisvědčil s bezpečným vědomím, že ani ona to nemyslí vážně.

„Ozvi se, až stanoví datum pohřbu. Jestli to stihnu a jestli to nebude pouze rodinná záležitost…“ nedořekla.

„Dám ti vědět.“

Jumai si nasadila na oči ochranné brýle a pečlivě usadila na místo dýchací masku. Ano, zpraví ji o plánech pohřbu – ale pochyboval, že se dostaví, i kdyby byl obřad zpřístupněn i přátelům Akinyových, nejenom nejbližším příbuzným. Už tenhle rozhovor byl dost rozpačitý. Ona si najde důvod, přijatelnou výmluvu, proč nepřijít. A po pravdě řečeno, bude to tak nejsnazší pro oba.

Jumai mu zamávala a odpojila se z jeho života. Geoffrey považoval za docela pravděpodobné, že už ji nikdy neuvidí.

Jakkoliv tvrdě Eunicina smrt rodinu zasáhla, netrvalo dlouho, než se vytratila z titulních stran. Doutnající skandál v Panafrickém parlamentu okolo sexuálních deliktů a falšování voleb, rozepře mezi Východoafrickou federací a Africkou unií kvůli překročení plánovaných nákladů programu biosanace podzemní vody v někdejší Ugandě, patová situace v jednání mezi čínskými tektoinženýry a tureckými vládními mandaríny o přesném plánu zemětřesení, uvolňujícího napětí podél Severoanatolského zlomu. V globálním měřítku přetrvávající napětí mezi Spojenými pevninskými národy a Spojenými vodními národy ohledně pravidel vydávání stíhaných osob, rozsahu přístupových práv k rozšířené realitě a meziregionální jurisdikce Mechanismu. Rozhovory o rozšíření rozsahu povinných doplňků. Pokus o vraždu ve Finsku. Hrozba protestních akcí zaměstnanců orbitálního výtahu Pontianak na západním Borneu. V Tasmánii jeden umírající na velmi vzácný druh rakoviny, v téhle době něco jako heroický čin.

Jenom v usedlosti, v téhle části Východoafrické federace, se hodiny zastavily. Od chvíle, kdy Geoffreye odvolali z oblohy s novinou o babiččině smrti, uplynul měsíc. Rozptyl byl odložen na dvacátého devátého ledna, což většině rodiny poskytlo rozumný čas zařídit si dopravu zpátky na Zemi. Jako zázrakem se na tom odkladu shodly všechny strany.

„Snaž se nemračit, bratře,“ upozornila ho tiše Sunday, když kráčela vedle něj. „Ti, kdo tě dobře neznají, by si mohli myslet, že bys byl raději někde jinde.“

„Měli by naprostou pravdu.“

„Děláme to přinejmenším proto, abychom ji uctili,“ odpověděla Sunday po standardní časové prodlevě Země-Měsíc.

„Proč se tím obtěžujeme? Ona se nijak nepřetrhla, aby někoho uctila, když byla živá.“

„Jedno jí můžeme přiznat.“ Sunday na sobě měla dlouhou sukni a blůzu s dlouhými rukávy, oboje z černého sametu, pro kontrast protkaného svítivými vlákny. „Možná nedávala najevo mnoho lásky a náklonnosti, ale bez ní bychom nebyli tak odporně bohatí, jak ve skutečnosti jsme.“

„S tím odporným bohatstvím máš pravdu. Jen se podívej, jak všichni krouží kolem jako mouchy.“

„Předpokládám, že myslíš Hectora a Lucase.“ Sunday stále mluvila tiše. Oba bratranci nebyli v průvodu daleko.

„Slídí okolo jako ghúlové už od chvíle, co zemřela.“

„Také bys mohl říci, že na sebe berou břemeno, abychom my ostatní nemuseli.“

„Potom bych si přál, aby si s tím pospíšili.“

Bratranci se narodili na Titanu. Byli to synové Edisona Akinyi, jednoho ze tří dětí, které Eunice měla s Jonathanem Bezou. Až do nedávna bratranci příliš mnoho času na Zemi netrávili, ale když Edison stále nejevil žádné snahy vzdát se svého kouta obchodní říše, Hector a Lucas obrátili pozornost ke Slunci. Během jejich častých návštěv v usedlosti Geoffrey neměl na vybranou nic jiného, než se s nimi stýkat. Bratranci měli velké slovo v tom, jak budou rodině rozděleny volně použitelné finance.

„Den blbec?“

„Moje práce tím trpí. Zablokovali přidělování grantů, dokud neutřídí finance po Eunice. To mi dělá potíže při plánování do budoucna a to zase nedělá dobře mé náladě.“ Ušel několik kroků. „Já vím, pro tebe je obtížné to pochopit.“

Ostře se po něm ohlédla. „Chceš tím snad naznačit, že nemám ponětí o plánování a odpovědnosti, protože nežiju ve Světě dohledu? Bratře, ty opravdu nic nevíš. Nepřestěhovala jsem se do Zóny proto, abych se vyhnula odpovědnosti, ale proto, abych poznala, jaké to je, když opravdu nějakou máš.“

„Jasně. A myslíš si, že se k nám Mechan chová jako k tlupě bezmocných mimin.“ Unaveně zavřel oči – takový rozhovor už vedli stokrát stále dokola, aniž by dospěli k nějakému závěru. „Tak to také není.“

„Když říkáš.“ Dlouze vzdychla, očividně už stejně unavená těmi spory jako on. „Možná se ke svým financím dostaneš už brzy. Memphis mi řekl, že už toho nezbývá moc dodělat, jenom pár nedořešených záležitostí. Aspoň tedy podle toho, co mu říkají bratranci.“

Geoffrey doufal, že tomu tak bude. Rozptyl, jakkoliv byl symbolický – Eunice byla celoživotní ateistka, třebaže se narodila křesťanským rodičům – by měl udělat tlustou čáru za současnou nejistotou. Kola mašinerie Akinyů se opět začnou otáčet, od Země přes Měsíc až po automatická těžební zařízení na planetkách a tělesech Kuiperova pásu. (Ne že by se samozřejmě stroje někdy zastavily, ale bylo lákavé představovat si roboty stojící v pozoru s pokorně svěšenými hlavami.)

Všichni se pak budou moci vrátit ke svým fantasticky úžasným životům a Geoffrey ke svým nezáživným šedým slonům.

„Uvažovala jsem o tom, že bych přišla osobně,“ poznamenala Sunday.

„Na chvilku jsem si myslel, že jsi to udělala, aspoň když ses ukázala poprvé.“

„Ani ty jsi přece nemohl přehlédnout časovou prodlevu, bratře.“ Přejela si rukou po hrudi. „Tohle je prototyp, druh somatobota – provádím jeho terénní zkoušky.“

„Pro? jak se jmenuje ten tvůj přítel?“

„Ó, tohle Jitendrovu ligu hodně převyšuje. Dělám to pro jeho kamarádku, která pracuje v hlavním proudu robotiky. Obávám se, že mám přísně zakázáno zmiňovat se o firmě, které se to týká, ale když řeknu, že se to rýmuje se Sexus–“

„Jasně.“

Dřív, než stihl zareagovat, Sunday ho vzala za ruku. „No tak. Pověz mi, jaký je to pocit.“ Sevřela prsty okolo těch jeho.

„Strašidelný.“

Ruka byla studenější, než by měla být, ale jinak to byl přesvědčivý pocit. Obličej byl skoro stejně realistický. Kouzlo pominulo, až když si posunula sluneční brýle na čelo. Tyhle oči působily mrtvě a lišily se od živých jako bižuterie od pravého šperku.

„Je to dost dobré.“

„Lepší než dobré. A to jsi ještě zdaleka neviděl všechno. Podívej se na tohle.“

Mezi dvěma nádechy Sunday zmizela. Geoffrey znenadání hleděl na starou ženu s šedými vlasy svázanými do praktického uzlu a se třinácti dekádami vrytými do kůže.

Geoffrey měl sotva čas zareagovat, než Eunice zmizela a vrátila se Sunday.

„Za současných okolností bylo tohle velmi neuctivé,“ vydechl.

„Odpustila by mi to. Tohle je průlom, důvod k výrobě prototypu. Rapidomorfní materiál pocházející z Evolvaria na Marsu – v původním kontextu je to nějaký druh adaptivní kamufláže. Plexus… opravdu jsem to právě řekla? Získali na to výhradní práva. Nazvali to ,Mercurial‘. Rychlejší a realističtější než všechno ostatní na tenhle způsob.“

„Takže pro to vidíte velký trh?“

„Kdo ví? Já jsem tu jenom na volné projížďce, zatímco někdo jiný sbírá testovací data.“ Sunday pustila bratrovu ruku a poklepala si prstem na prsa. „Neustále natáčíme. Pokaždé, když se na mne někdo podívá, jsou jeho reakce zaznamenány – nepatrné změny výrazu, pohyby očí a takové věci – a potom předhozeny systému a využívány k ladění konfiguračních algoritmů.“

„A co způsoby? Nechat lidi při tom, že mluví se skutečnou osobou, když není skutečná, nepatří k dobrému vychování.“

„Jejich chyba, že nemají povolené ty správné vrstvy,“ opáčila Sunday. „Každopádně nejsem sama: chodí nás teď porůznu dvacet, všichni připojení ze Zóny. A testujeme nejenom realismus konfigurací. Zjišťujeme také, jak dobře budou umět ten realismus udržovat i při komunikační prodlevě Země-Měsíc.“

„Ty jsi tedy mohla vynaložit tu námahu, abys poslala dolů tělo, ale nemohla jsi přiletět osobně?“

Vrhla na něj tázavý pohled. „Přece jsem se ukázala, ne? Eunice by si určitě nelámala hlavu tím, jestli je někdo z nás přítomný osobně.“

„Nevím jistě, jestli jsem ji znal natolik dobře, abych to mohl říci určitě.“

„Pochybuji, že by se za mák starala o to, kdo je tady fyzicky a kdo ne. A celý ten poprask by jí šel na nervy. Ale Memphis měl v hlavě brouky, abychom všichni odešli z usedlosti včas.“

„Všiml jsem si. Odhadoval bych, že Eunice si něco vymínila a on se jenom drží scénáře.“

Za chvilku Sunday tiše pronesla: „Memphis teď vypadá opravdu staře.“

„To neříkej.“

„Proč ne?“

„Protože jsem si právě myslel totéž.“

Memphis vedl smuteční průvod a kráčel před hlavní skupinou s kameninovou nádobou v ruce. Po odchodu z domu zamířili na západ k akáciovému háji, jenž vyznačoval dosah drolící se hraniční zdi.

„Ale pořád má ten starý oblek,“ poznamenal Geoffrey.

„Myslím, že měl vždycky jenom ten jeden.“

„Buď to, anebo stovky přesně stejných.“

Oblíbený černý vycházkový oblek zůstával bez poskvrnky, ale visel mu na hubené postavě, jako by byl ušit na jiného, mohutnějšího člověka. Ruce, které před všemi těmi roky vynesly Sunday z jámy, musely být tytéž, které dnes držely kameninovou nádobu, ale zdálo se to být nemožné. Zatímco kdysi Memphis kráčel se sebevědomou autoritou, dnes měl krok pomalý a odměřený, jako by každé došlápnutí s sebou neslo vyhlídku na ponížení.

„On se aspoň oblékl úměrně příležitosti,“ připomněla Sunday.

„A pod tímhle oblečením aspoň bije srdce.“

„I když trochu páchne sloním trusem.“

„Myslel jsem si, že budu mít čas vrátit se na výzkumnou stanici a převléknout se, ale ztratil jsem přehled a–“

„Jsi tady, bratře. To je všechno, co kdo mohl očekávat.“

Včetně jich dvou čítala společnost asi třicet lidí. Dělal, co uměl, aby mezi přítomnými identifikoval různé větve rodiny a přízně, ale přehled o vzdálenějších odnožích Akinyů nikdy nebyl jeho silná stránka. Sloni aspoň měli tolik slušnosti, aby padli mrtví po padesáti nebo šedesáti letech, místo aby se potloukali po světě a množili se do druhého století svého věku. V pánvi Amboseli jich žilo skoro tisíc. Geoffrey dokázal nejméně sto z nich rozeznat na jediný pohled, vyhodnotit obrys, velikost a postoj takřka bez vědomé námahy a vyvolat z paměti věk, rodokmen a příbuzné i postavení uvnitř rodiny, stáda a klanu. Stopovat Akinyovy by mělo být v porovnání s tím snadné. I tady dokonce existovala matriarcha, toulaví samci a napajedlo.

A také šelmy a mrchožrouti.

Co tady všichni dělají? ptal se Geoffrey sám sebe. Co všichni očekávají, že tím získají? A příhodněji: Co očekává on, že tím získá?

Pohlazení po hlavě za to, že je poslušný vnuk? Ne od otce a matky, kteří – stejně jako strýc Edison – byli stále na Titanu. Kenneth Cho a Miriam Beza-Akinya místo sebe poslali svoje golemy, ale časová prodleva byla tak citelná, že stroje pracovaly plně autonomně a většinou spíš jenom sledovaly dění, než aby do něj zasahovaly.

Očekával od nich víc?

Možná.

„Jsem rád, že jste si oba ve svém nabitém osobním rozvrhu našli čas,“ řekl Hector, jenž se přesunul vedle Geoffreye a Sunday.

„My jsme vždycky měli v plánu být tady, bratranče,“ opáčila Sunday. „Znamenala pro nás stejně mnoho jako pro vás.“

„Samozřejmě.“ Stejně jako jeho bratr Lucas, jenž se k nim také připojil, měl Hector na sobě tmavý oblek konzervativního střihu posetý záblesky kmenových barev. Vysocí a svalnatí sourozenci vypadali ve svých oficiálních oděvech nesví. Bratranci strávili tolik času ve vesmíru, že jim africké vedro nevyhovovalo. „A možná teď, když jsme zase všichni spolu,“ pokračoval Hector, „mohl by být vhodný čas, aby někteří z nás přehodnotili své postavení ve stádečku.“

Lucas, jako by připomínal nějaké skoro neznámé biblické přísloví, prohlásil:

„Usedlost potřebuje mnoho pilířů.“

„Myslím, že usedlost si vede dobře i bez nás,“ namítl Geoffrey. „A kromě toho – nejsme snad oba podle vás nadobro ztracené případy?“

„Máš analytické myšlení,“ prohlásil Hector tím nejlepším mírně blahosklonným tónem, jakého byl schopen. Byl o pouhých deset let starší než Geoffrey, ale dařilo se mu působit dojmem, že věkový rozdíl mezi nimi je stoletý. „A Sunday je… přizpůsobivá.“

„Prosím tě, nenuť mě, abych se červenala.“

Geoffrey se chystal také něco kousavého odseknout, když tu si všiml, že Memphis zpomaluje a zastavuje se.

Společnost ho napodobila a veškerý hovor utichl. Slovní přestřelka s bratranci vyvolala v Geoffreyovi napětí, ale teď se ten pocit v jeho útrobách ještě zhoršil. Nesnášel ceremonie ani za lepších okolností, zejména když nevěděl přesně, co je v plánu. Přihlížel, jak se Memphis pomalu otáčí a vystavuje kameninovou vázu jako novorozené dítě pozvedané k nebi. Zastavil se ve stínu akáciového hájku a zadíval se nazpátek k nízké siluetě domu a k hoře, jež se tyčila pouhých padesát kilometrů daleko.

Geoffrey riskl pohled přes rameno. Slunce právě zapadlo a nebe za Kilimandžárem bylo bez mráčku a mělo průzračnou růžovou barvu plameňáků. Brzy bude tečkované prvními nejjasnějšími večerními hvězdami, ale z vrcholku hory stále muselo být vidět slunce. Poslední světlo dne se s oslnivou jasností laseru třpytivě odráželo od sněhu.

Eunice ten sníh nikdy na vlastní oči neviděla. V době, kdy se narodila, už skoro úplně roztál a znovu se začal objevovat až při jejím pobytu v exilu.

Umlčel své myšlenky. Společnost úplně zmlkla. Teď promlouval Memphis.

„Ráda sem chodívala,“ spustil, počkal, až mu budou všichni věnovat pozornost, a před dalším pokračováním ta slova zopakoval. „Ty stromy tady rostly, když byla malá holčička, a ačkoliv to bylo dávno předtím, než jsem ji znal, nikdy si sem nepřestala chodit číst, dokonce ani za deště.“

Memphis měl ve zvyku mluvit pomalu a hlas měl nejméně o oktávu hlubší než kdokoliv z ostatních.

„Dokonce i v posledních měsících, které strávila na Zemi, poté, co se vrátila domů, aby se připravila na svou poslední expedici, stále měla ve zvyku sedávat tady, ve stínu těchto stromů, opřená zády právě o tenhle kmen.“ Memphis kývl hlavou a nechal společnost, aby vzala na vědomí strom s malou prohlubní v kmeni, důlkem, který jako by byl uměle zformován pro spočinutí lidských zad. „Sedávala s pokrčenými koleny, na nich měla položenou starou ošuntělou čtečku – někdy dokonce tištěnou knihu – a mžourala, aby přečetla slova. Jednou z jejích oblíbených knih byly Gulliverovy cesty – její starý výtisk se stále nachází v muzeu, trochu opotřebovaný. Někdy jsem volal a volal a ona mě neslyšela – nebo předstírala, že neslyší – dokud jsem nedošel až sem, na tohle místo. Ať jsem se snažil jak jsem se snažil, nikdy jsem se na ni nedokázal zlobit. Vždycky se usmívala a působila dojmem, že mě ráda vidí. A myslím si, že většinou ráda byla.“ Memphis se odmlčel a prohlédl si hosty jednoho po druhém – nebo to tak Geoffreyovi aspoň připadalo.

„Děkuji vám všem, že jste přišli, obzvlášť v tak krátké lhůtě. A ujišťuji vás, že ty členy rodiny a přátele, kteří se nemohli dostavit osobně, nebo vůbec, by Eunice chápala. Stačí, že rodina je přítomna v duchu, aby uctila její památku a byla svědkem jejího rozptylu.“

Memphis sklonil urnu a začal vysypávat popel. Vítr jej odnášel jako jemnou šedou mlhu.

„Rozhodla se vrátit nejenom na Zemi, ale do Afriky; nejenom do Afriky, ale do někdejší Tanzánie; a nejenom sem, ale do své usedlosti a k tomuto hájku stromů, kde si vždycky připadala nejvíc doma.“

Memphis zůstal chvilku stát, jako by ho vyrušilo něco, co slyšel jenom on; vzdálené vyzvánění nějakého signálu, nevhodný smích, blížící se vozidlo, když žádné nebylo očekáváno.

Geoffrey se ohlédl po Sunday a oba napadlo totéž: Že by ho na chvíli zradil věk?

Potom Geoffrey ucítil něco zvláštního, něco současně známého, a přece nemístného.

Země se chvěla.

Bylo to, jako by se někde mimo dohled splašilo množství zvířat a uhánělo blíž a blíž. Ale šlo o něco jiného. Geoffrey okamžitě věděl, co zemi takhle rozechvívá, ačkoliv se tomu vzpíral uvěřit.

Roura přece nefunguje – nemůže fungovat. Je nefunkční už nejméně pět nebo šest roků. O jejím znovuuvedení do provozu se sice mluvilo, ale to až za kdovíkolik let.

Že by její činnost byla obnovena zrovna dnes?

„Právě tady Eunice poprvé snila o své zářivé cestě ke hvězdám,“ mluvil dál Memphis, zatímco vibrace země už nebylo možné ignorovat. „Samozřejmě to nebyl nijak nový nápad, ale ta vize přivedla Eunice k pochopení, že se to může stát a že se to může uskutečnit tady a teď, za jejího života. A ona to neochvějnou silou vůle dokázala.“

Ze stromů se s hřmotem křídel a halasným poplašeným křikem vzneslo množství pěnkav, jeřábů a čápů, vyrušených tím duněním.

Takže to byla roura, jako by o tom mohly být nějaké pochyby. Nic jiného nemělo sílu roztřást zemi tímto způsobem. Asi sto nebo ještě víc kilometrů daleko na západě právě útrobami Země uháněl nějaký užitečný náklad a řítil se podtlakovým tunelem přímým jako hlaveň, který jej nakonec přivede přímo pod shromážděnou společnost. Prostá fyzika diktovala, že na magnetické urychlovací prvky působí zpětný ráz, jejž dokáže absorbovat jenom nesmírná protiváha samotné Země. Vypouštění hmoty do vesmíru směrem na východ zpožďovalo západ slunce na opačné straně. Velmi nepatrně prodlužovalo den. V den jejího rozptylu slunce pro svou dceru zpomalilo.

Ne všichni z přítomných věděli, co se děje, ale ti, kdo měli nějaké tušení, se jeden po druhém obraceli čelem ke Kilimandžáru. Věděli, co přijde, a jejich vzrušené očekávání se brzy rozšířilo i na ostatní členy společnosti. Všichni upírali zraky na zářivě jasnou sněhovou čapku.

Užitečný náklad se vynořil jako rychle stoupající záblesk.

Za necelou sekundu byly zaměřeny a zapnuty tlačné lasery. Bylo jich celkem pět, rozmístěných v širokém kruhu okolo výletové clony, několik set metrů pod vrcholkem. Byly to vysoce účinné volnoelektronové lasery a většina energie, kterou emitovaly, byla vyzařována přímo do ablativního spodku stoupajícího nákladu a vytvářela podušku přehřátého plazmatu. Jejich chladicí systémy byly umístěny hluboko v hoře, takže nenarušovaly sněhovou pokrývku. Ke Geoffreyho očím se dostalo dost rozptýleného světla, aby laserové paprsky viděl, pět platinových vláken sbíhajících se do jediného bodu. Úhel mezi nimi se zvolna svíral, jak užitečný náklad stoupal, a potom se zase zdálo, že se začal rozvírat, jak náklad klesal dál a dál k východnímu obzoru. Hosté se dívali ve směru letu užitečného nákladu, takže nemohli snadno rozpoznat, že nestoupá svisle, ale pod úhlem čtyřiceti pěti stupňů. V tuto chvíli už se téměř určitě nacházel nad Indickým oceánem, nad suverénním vzdušným prostorem Spojených vodních národů.

Někdo začal tleskat. Asi to nebyla úplně vhodná reakce. Ale potom se připojil někdo další, potom třetí a zanedlouho se při tleskání přistihl i Geoffrey. I Sunday podlehla náladě okamžiku.

Memphis už vysypal všechen popel a tvářil se když už ne potěšen sám sebou, pak ne úplně nespokojen s tím, jak se události vyvinuly.

„Doufám, že mi prominete tu špetku teatrálnosti,“ oslovil společnost jen o tolik silnějším hlasem, aby ztišil potlesk. Před dalšími slovy se skoro stydlivě zadíval do země. „Před několika dny, poté, co už jsem se vrátil s popelem, jsem se dozvěděl, že na dnešní odpoledne je naplánována ostrá zkouška. Na veřejnost se ta zpráva nedostala a inženýři velmi stáli o to, aby předem nebylo nic oznámeno. Nemohl jsem si nechat tu příležitost ujít.“

„Myslel jsem, že do provozuschopnosti zbývají ještě roky.“ To byl Nathan Beza, vnuk Jonathana Bezy, zesnulého bývalého Eunicina manžela. Jonathan se na Marsu znovu oženil; Nathan – jenž na rozptýlení přiletěl z Cerery – nebyl s Eunice žádným způsobem pokrevně spřízněn.

„My také,“ zabručel tiše Geoffrey.

„Poškození nebylo tak zlé, jak jsme mysleli, když se to stalo,“ ozval se Hector a třel si prstem linii na krku, kam se mu zařezával límec. „Inženýři byli právem opatrní, i když to v době bezprostředně po poruše ublížilo našim akciím. Ale konkurenci to ukolébalo v samolibém přesvědčení, že na trhu nebudeme působit ještě hodně a hodně dlouho.“

„Co jsme to právě vypustili?“ porušil Geoffrey svůj slib mlčení.

„Testovací zátěž,“ odpověděl Lucas. „Komerční užitečný náklad by nám sice vynahradil část nákladů na opravu a změny v konstrukci, ale riziko úniku informací bylo považováno za nepřijatelně vysoké.“ Lucas měl nenucené autoritativní vyjadřování robotické hlasatelky zpráv. „Už jenom zavedení spolehlivých protokolů přísného utajení mezi naším kmenovým technickým personálem bylo dost náročné.“

„Kdo o tom kromě vás dvou a Memphise tedy věděl?“ otázala se Sunday.

„Věci se řešily na základě toho, co kdo nutně potřebuje vědět,“ řekl Lucas. „Nebylo zapotřebí riskovat prozrazení mimo rodinu.“

„Moje sestra a já jsme také rodina,“ připomněl mu Geoffrey. „Tedy aspoň když jsem se naposled díval.“

„Ano,“ potvrdil Hector s přehnaným důrazem. „Ano, jste.“

„Musíme ještě překonat řadu technických a právních překážek, než bude možný uspokojivý přechod ke komerčním operacím,“ zamluvil Lucas hladce a vemlouvavě jako firemní prodejní robot hrozící roztržku. „Teď bude následovat intenzivní zkušební režim s předpokládaným trváním tři až šest měsíců.“

„A to hlavní je,“ dodal Hector, „že by to babičce připadalo jako vhodná pocta. Nesouhlasíš snad, Geoffreyi?“

Geoffrey se hotovil k patřičně jedovaté odpovědi – všechno, co o Eunice věděl, mu napovídalo, že by udělala všechno možné i nemožné, aby se takovému sebezveličovacímu divadlu vyhnula – když tu si uvědomil, že pokud zpraží bratrance, ranil by i Memphise. A tak se usmál, neřekl nic a vrhl na Sunday významný pohled, aby ji varoval, že má udělat totéž.

Sunday vzdorně zaťala zuby, ale poslechla.

Dívali se, dokud lasery nezhasly stejně náhle, jako se rozsvítily. Pokud vzlet proběhl bez závad, lasery už od vynoření nákladu z hory zdvojnásobily jeho rychlost a dodaly mu rychlost nutnou k udržení na oběžné dráze. Nedojde-li k nějaké úpravě dráhy, bude užitečný náklad zpátky nad rovníkovou Afrikou za devadesát minut. Do té doby vyjdou všechny hvězdy.

Společnost se začala trousit zpátky do domu. Geoffrey chvíli otálel a přemýšlel, jestli má počkat, až se náklad vrátí. A tehdy si všiml dítěte, které tam bylo celou dobu s nimi v hloučku, ale k nikomu se nepřipojovalo. Byla to holčička čínského vzhledu, oblečená v červených šatičkách, bílých punčocháčích a černých botičkách. Sunday i Geoffrey sice měli nějaké čínské geny, ale ta holčička nevyhlížela ani trochu africky. Styl a střih jejího oblečení upomínal na jiné století.

Geoffrey ji neznal, ale dívala se na něj tak upřeně, že se rozhlédl, jestli snad někdo nestojí za ním. Byl sám.

„Ahoj?“ nadhodil a usmál se na ni. „Mohu–?“

Navokalizoval vrstvu rozšířené reality. Ta holčička vůbec nebyla holčička, ale další robotický zástupce. Možná byla také součástí Sundayiných terénních zkoušek. Ohlédl se po sestře, ale ta byla dvacet kroků daleko a mluvila s Montgomerym, bratrem Kennetha Choa, jenž chodil toporným krokem člověka, který se pohybuje s pomocí exoskeletu ukrytého pod oděvem.

Geoffrey vyslal dotaz do rozšířené reality. Chtěl vědět, kdo je do toho zástupného těla přihlášen. Ale rozšířená realita nedokázala určit spojení.

Jestli bylo něco ještě podivnějšího než objevení se neznámého dítěte na rozptylu jeho babičky, bylo to právě tohle.

KAPITOLA DRUHÁ

„To není chytré, bratře. Dolů je to daleko.“

Geoffrey se narovnal a ustoupil od okraje střechy. Natahoval krk a sledoval jasný světelný bod, který se sunul po nebi. Balijská orbitální továrna, podle rozšířené reality. Na chvilku ho ten pohled zhypnotizoval a on už málem přepadl.

Sunday měla pravdu: staré budově chyběly bezpečnostní prvky, které bylo tak snadné v současnosti považovat za zaručené. Žádné zábradlí okolo střechy, žádné skryté mechanismy připravené vystartovat a zachytit ho v pádu.

Popadl dech. „Neslyšel jsem tě přicházet nahoru.“

„Ztracený ve svém malém světě.“ Vzala mu z ruky sklenku od vína. „Myslela jsem, že se ti udělalo špatně.“

„Spíš je mi špatně z toho, jakou roli hraju. Slyšelas, co mi říkal Lucas?“

„Měj slitování. Já také musela protrpět svůj díl rozhovorů.“

„Vsadím se, že nebyly tak nezáživné jako ty moje.“

„No, já nevím. Pokud jde o unudění lidí k smrti, Hector dokáže Lucasovi zdatně konkurovat.“

Hvězdy už vyšly a západní obzor se stále chvěl tmavorůžovým přísvitem plazmového tunelu. Když odešel od večeře nahoru, překračoval skleněné světlíky a propletl se mezi nimi k nechráněnému okraji střechy. Zvedl hlavu a prohlížel si proud obíhajících blízkozemních komunit. Rozšířená realita identifikovala stanice a jiné konstrukce podle jména a příslušnosti a malovala na nebe vlajky a firemní loga. Bylo to nádherné, když se tak člověk zastavil a přemýšlel o tom, co to ve skutečnosti všechno znamená, co to symbolizuje z hlediska úspěchů brutálního lidského snažení, generací krve a potu. Mírumilovné komunity na oběžné dráze, města na Měsíci, Marsu i na vzdálenějších tělesech, a všechno teoreticky na dosah, všechno snadno dostupné.

V roce 2030, kdy se narodila Eunice, nic takového neexistovalo. Jen rakety, které k cestám do vesmíru využívaly chemická paliva. Pár chátrajících vesmírných stanic snýtovaných z plechovek. Otisky nohou na Měsíci, šedesát let nenarušené. Několik hřmotných, roztomile nemotorných robotů potloukajících se po Marsu a pár dalších na vzdálenějších tělesech. Kosmické sondy o velikosti víka popelnice, propadající se do vnější temnoty.

Noční nebe jako temný, vše pohlcující oceán.

„Lucas se mě zeptal, co hodlám podniknout se svým životem,“ oznámil Geoffrey. „Řekl jsem mu, že děkuji, že se o sebe starám sám. Potom se mě zeptal, proč si neudělám jméno. Odpověděl jsem, že o jméno se mi postarali už po narození.“

„Vsadím se, že to nepřekousl.“

„Řekl mi, že mít klíče ke království je sice skvělé, ale očividně ještě potřebuješ vědět, které dveře otevřít.“

„Lucas je hajzl. Sice je to naše krev, ale přesto to klidně řeknu.“ Sunday poklekla a postavila Geoffreyovu sklenku stranou. Spustila nohy přes okraj budovy a zaujala polohu, která Geoffreyovi připadala jen o maličko méně riskantní než stát přímo na okraji. „Nechal si nainstalovat přepínač empatie. Kupodivu je to legální. Když potřebuje jednat nezaujatěji a věcněji, může vypnout konkrétní mozkové okruhy spojené s empatií. Stát se na den sociopatem.“

„Tak daleko nezašel ani Hector.“

„Dej mu čas – pokud se mezi něj a zisk postaví svědomí, odmašíruje přímo k nejbližšímu neuropraktikovi a nechá si přepínač instalovat taky.“

„Jsem rád, že nejsem jako oni.“

„To nic nemění na skutečnosti, že ty a já budeme pro zbytek rodiny navždycky drtivým zklamáním.“

„Kdyby tady byl otec, podpořil by mě.“

„Nebuď si tím tak jistý. Možná o nás nemá až tak nízké mínění jako naši bratranci, ale pořád si myslí, že jenom předstíráš, že máš zaměstnání.“

Nad usedlostí se dolů na Afriku mračil Měsíc v úplňku, a působil dojmem, že se stal terčem útoku rozpustilého dítěte s velkou krabicí plakátových barev. Čínský, indický a africký sektor byly zbarveny červeně, zeleně a žlutě. Modrá políčka vmáčknutá mezi hlavní geopolitické parcely vymezovala území vykolíkovaná menšími národními státy a nadnárodními uskupeními. Šipky a okénka s textem označovaly významná sídliště a také obíhající tělesa a plavidla v cislunárním prostoru.

Geoffrey tu vrstvu odvokalizoval. Obnažený Měsíc byl stříbřitě žlutý a zploštělý. V kteroukoliv jinou dobu měsíčního cyklu by se města a průmyslové oblasti třpytily v krajkových vzorech a obloucích ve stinných oblastech kotouče, rozložené podél dopravních tepen, politických hranic a prastarých přírodních útvarů měsíčního povrchu. Řeky ohnivé lávy prosakující černou krustou. Ale plně osvětlená přivrácená strana, příliš jasná, než aby na ní vynikly jakékoliv známky osídlení, se Geoffreyovým uchváceným hominidním předkům nemohla jevit příliš odlišně.

Stále mu připadalo obtížné smířit se s tím, že Sunday nesedí vedle něj, ale že je tam nahoře, na té zářivé niklové minci vtlučené do oblohy.

„Viděla jsi tu zvláštní holčičku u rozptylu?“ zeptal se jí.

„Ano.“

„A?“

„Chtěla jsem se zeptat, jestli nevíš, kdo to je. Pokoušela jsem se určit její spojení, ale…“

„Nevedlo to nikam,“ přikývl Geoffrey. „To je divné, ne? Něco takového by nikdo neměl být schopen udělat.“

„To ještě neznamená, že se nevyskytnou lidé, kteří to umějí.“

„Jako tvoji přátelé?“

„Aha, dobře. Vidím, kam tím míříš. Myslíš si, že ona má něco společného s Bezdohledovou zónou. No, promiň, ale já si to nemyslím. Plexus monitoruje provoz mezi Zemí a Měsícem a nezachycuje nic, co by vypadalo jako neurčené spojení. Ne že by samozřejmě byli neomylní, ale odhadovala bych, že se nepřipojuje z prostoru Měsíce. Spíš odněkud blíž.“

„To nám pořád neprozrazuje, kdo to je.“

„To sice ne, ale kdybych se měla nechat vtáhnout do každé záhadičky, která obklopuje tuhle rodinu…“ Sunday nechala poznámku nedokončenou. „Někdo ji znát musí a to je jediné, co je pro mne podstatné. Jaká je jiná možnost? Někdo se na rozptylu ukázal bez pozvání?“

„Možná všichni zkrátka předpokládají, že byla pozvaná.“

„V tom případě jí budiž přáno. Žádná tajemství jsme neodhalovali, a jestli chtěl někdo odposlouchávat, mohl využít milionu existujících veřejných očí. Promiň, ale mám právě teď v hlavě jiné věci. Termíny. Účty. Zaplacení nájemného. Takové záležitosti.“

Sunday měla samozřejmě pravdu – a vzhledem k Geoffreyovu chatrnému přehledu o vnitřní politice vlastní rodiny bylo docela možné, že ta holčička je nějaká příbuzná, na kterou zapomněl.

„Já si na BZ nemohu ani ukázat,“ řekl a v tom jediném okamžiku lítosti pochopil, jak málo toho ví o jejím životě.

„Bylo by trochu divné, kdybys mohl, bratře – leží na odvrácené straně Měsíce, takže odsud není nikdy reálně viditelná.“ Odmlčela se. „Víš, ta nabídka pořád platí. Turistické vízum seženeš docela snadno a strávíš několik dní u nás. Jitendra a já bychom tě tady hrozně rádi provedli. A ještě něco bych ti moc ráda ukázala. To, co jsem provedla s tváří Eunice…“ Sunday zaváhala. „Je za tím něco víc, je to takový můj dlouhodobý projekt. Ale to bys musel přiletět a podívat se osobně.“

Geoffrey zalovil ve své truhlici zdržovacích taktik. „Potřebuju ještě dovést k vydání pár článků, než si budu moci vzít volno. A také musím udělat nezávislý posudek na jeden článek pro časopis Myšlení.“

„To říkáš pokaždé, bratře. Ale nechci tě kritizovat. Vidím, že máš svou práci rád.“

„Zítra poletím do terénu. Nechceš letět také a podívat se na stádo?“

„Já… musím podat hlášení o tomhle těle,“ odpověděla Sunday. „Promiň. Jak říkáš ty: možná příště.“

Geoffrey se usmál do tmy. „My jsme jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet, co?“

„Velmi pravděpodobně,“ potvrdila mu sestra kdovíodkud z odvrácené strany Měsíce, kde se v současnosti nacházelo její tělo z masa a krve. „Ale neměnila bych.“

Geoffrey doufal, že by si to Sunday mohla ještě rozmyslet – velice rád by jí předvedl spoustu věcí ze své práce – ale když ráno vzlétl, byl sám. Všiml si, že napajedlo je menší, než bylo na začátku krátkého období sucha, jež doprovázelo přelom roku. Plochy dříve bažinaté země byly nyní ztvrdlé a bez porostu, což nutilo zvířata shlukovat se při hledání potravy. Místo syté a živé zelené barvy období dešťů měla nyní tráva barvu hnědou, vybledlou sluncem, a byla řídká a málo výživná. Stromy byly očesány o všechno jedlé v dosahu chobotů. Od posledního dlouhotrvajícího sucha v této části Afriky uplynulo mnoho desítek let a skutečné sucho by dnes příslušná místa nedovolila, ale přesto to bylo náročné období.

Brzy zpozoroval shluk slonů nedaleko hájku pryšců obrovských a další asi kilometr daleko s matkou a mládětem zaostávajícími za skupinou. Mezi mžouráním přes sluneční paprsky odražené od toho mála vody, co zbývalo, rozeznal osamělého samce proplétajícího se porostem akácií a cussonií. Sloni byli šedí v odstínu válečných lodí, jenom s několika olivově zelenými skvrnami nasvědčujícími faktu, že navzdory očekávání našli někde chladivé bahno.

Podle tvaru těla, relativní délky a zakřivení klů a poněkud loudavé chůze byl dospělý samotář téměř jistě Odin, popudlivý samec, jehož revír zahrnoval většinu pánve. Odin měl chobot nonšalantně přehozený přes levý kel a postupoval k nejbližší skupině, k rodině O, do které se před nějakými třiceti roky narodil.

Geoffrey navokalizoval vrstvu rozšířené reality, jež samce obdařila šipkou a údajovým okénkem, potvrzujícím, že to je skutečně Odin.

Cessna pokračovala v zatáčce. Geoffrey zpozoroval další skupinu slonů ještě dál od napajedla, než byla ta druhá. Byla to rodina M, jeho hlavní studijní skupina. Urazila od včerejška dlouhou cestu. „Zatoč na severozápad,“ nařídil cessně, „a klesni na výšku asi dvě stě metrů.“

Letoun poslechl. Geoffrey od oka spočítal slony, jak nejlépe dokázal, ale takový výkon byl dost obtížný i z pevného stanoviště. Jednou skupinu přelétl, nechal cessnu opsat okruh a po návratu dostal odlišné číslo: jedenáct při prvním přeletu, deset při druhém. Vzdal to a dovolil rozšířené realitě označit a identifikovat stádo. Potvrdil si, že správně identifikoval rodinu M, a rozšířená realita našla jenom očekávaných deset slonů. Musel některé z neposedných slůňat započítat dvakrát.

Nechal cessnu ještě jednou a ještě níž přelétnout nad rodinou M, sledoval, jak sloni zvedají hlavy a pozorují ho, a jedna ze starších samic mu dokonce zasalutovala chobotem. „Přepni na manuální řízení,“ přikázal letadlu.

Vybral si pruh země a přistál tři sta metrů od rodiny M. Rozšířená realita neodhalila žádné jiné slony – a rozhodně ne dospělé samce – v okruhu tří kilometrů. Dostatečná tolerance, a kdyby se situace změnila, přijde mu výstraha.

Oznámil cessně, že se vrátí nejpozději za dvě hodiny, zpoza sedadla pilota vytáhl brašnu s řemenem přes rameno a vydal se ke stádu. Neponechával nic náhodě. Zvedl ulomenou větev, při chůzi jí bouchal do země a občas zavolal, aby ohlásil svůj příchod. To poslední, co chtěl, bylo vylekat nějakého podřimujícího slona, kterému se nějak podařilo nevšimnout si, že se Geoffrey přibližuje.

„To jsem já, Geoffrey.“

Propletl se mezi stromy a konečně měl slony v dohledu. Deset, jak potvrdila rozšířená realita, se jich mírumilovně páslo, čenichalo a rylo mezi uschlou trávou. Vůdkyně stáda Matilda už o jeho přítomnosti věděla. Byla to velká slonice se širokou tváří, na pravé straně jí chyběl kel a na okraji levého ucha měla výrazný zářez ve tvaru obrysu Afriky.

Geoffrey odhodil klacek. „Ahoj, holka.“

Matilda odfrkla, pohodila hlavou a znovu se pustila do krmení. Geoffrey si prohlédl zbytek skupiny a pátral po známkách nemoci, zranění nebo bojovné nálady. Jedno z mladších slůňat – Morgan – od předešlého dne stále pokulhávalo, a tak Geoffrey navokalizoval výběrový biomedicínský přehled. Analýza krve ukázala normální hladiny bílých krvinek i stresových hormonů, což nasvědčovalo tomu, že nejde o infekci ani o poranění kosti, jenom o mírně omezující natažení svalu, které časem pomine. Mláďata jsou nezdolná.

Pokud šlo o zbytek rodiny M, ten se choval uvolněně a mírumilovně, dokonce i Marsha, dcera, jež nedávno na Geoffreye podnikla předstíraný útok. Zdálo se, že je zakřiknutě zabraná do krmení, jako by byla přesvědčená, že ten incident je něco, co by měli oba nechat za sebou.

Zastavil se opodál, orámoval výhled prsty jako nadějný filmový režisér a namrkal statické snímky. Někdy si dokonce z cessny přinesl skládací židličku, posadil se s náčrtníkem a ořezanou tužkou tvrdosti 2B a pokoušel se zachytit těžkopádnou majestátnost těch moudrých a velebných tvorů.

„No tak, stará dámo,“ oslovil vůdkyni stáda tiše, když se přiblížil, „jak se dneska vede?“

Matilda na něj hleděla jenom s mírnou zvědavostí, jako by se s ním spokojovala, než se naskytne něco zajímavějšího. Dál prozkoumávala zemi chobotem, zatímco jedno ze slůňat – Mitchell, syn Meredith – se jí ochomýtalo okolo zadku a ocáskem odhánělo mouchy.

Geoffrey navokalizoval propojení s Matildou. V levém horním rohu jeho zorného pole se objevilo schéma jejího mozku v průřezu a s barevným kódem elektrické a chemické aktivity, samá vinoucí se modrá a růžová se složitými popisky.

Geoffrey odložil brašnu na zem a přistoupil k Matildě.

Celou dobu zaujímal nevýhrůžný postoj a ukazoval jí, že má prázdné ruce.

Dovolila mu, aby se jí dotkl. Přejel dlaní po vrásčité tuhé kůži v horní části její přední nohy. Ucítil pomalé zvedání a klesání v rytmu dechu, jakoby měch o velikosti domku.

„Je ten správný den?“ zeptal se.

Po šesti měsících opatrného vyjednávání odletěl na kliniku do Luandy na pobřeží Angoly a dokončil nezbytné papírování. Všechny změny jeho protokolů rozšířené reality byly legální a ošetřené neprůstřelnými ustanoveními o důvěrnosti. Bezbolestně mu vstříkli nové nanoobvody a ty bez komplikací doputovaly do vybraných mozkových regionů. Navazování nervového spojení s jeho mozkovou tkání trvalo několik týdnů, neboť nanoobvody se nejenom propojovaly s jeho myslí, ale také prováděly diagnostické testy svých funkcí.

Koncem léta předchozího roku měl podivné strojové sny, hlavu plnou světélkujících mřížek a šíleně složitých mozaik pulzujících neonových světel. Varovali ho před tím. Potom se nanoobvody zabydlely, Geoffreyovy sny se vrátily k normálu a připadal si stejně jako předtím.

Až na to, že teď měl v hlavě most a na druhém konci toho mostu leželo pohádkové, takřka nezmapované cizí království.

Jediné, co potřeboval, bylo sebrat odvahu do něj přejít.

Geoffrey jednou Matildu obešel a nespustil z ní přitom ruku, aby neustále věděla, kde je. Ostatní sloni ho pozorovali, většina z nich dostatečně dospělých na to, aby věděli, že pokud ho nepovažuje za hrozbu Matilda, nemusí se ho bát ani oni.

Geoffrey navokalizoval obraz vlastního mozku v reálném čase vedle Matildina. V jejích zrakových a sluchových centrech se projevovala mírná aktivita, jak ho pozorovala a současně bděla nad ostatními členy své rodiny. On naproti tomu projevoval klasické neurologické známky stresu a úzkosti.

Ani nepotřeboval, aby mu to oznamovaly skeny: cítil to v krku, v hrudi a v břiše.

„No tak, trochu odvahy,“ zašeptal Geoffrey sám k sobě.

Navokalizoval rozšířenou realitu, aby zahájila přechod. Stupeň spojení indikovala posuvná lišta, jež začala na nule procent a hladce se zvedala. Při deseti procentech nepozoroval žádnou znatelnou změnu svého duševního stavu. Při úplně první příležitosti, před šesti měsíci, dosáhl patnácti a potom zpanikařil a vycouval, přesvědčen, že do jeho mysli pomalu prorůstá nevysvětlitelná hrůza. Podruhé sám sebe přesvědčil, že ta hrůza je výplodem jeho obrazotvornosti a nemá nic společného s překryvem Matildina stavu mysli. Ale při dvaceti procentech znovu ucítil, že přichází, že se rozpíjí jako děsivě černá kaňka, a znovu přerušil spojení. Během pěti dalších příležitostí ani jednou nedovedl spojení dál než na třicet pět procent.

Myslel si, že tentokrát dokáže víc. Měl dost příležitostí se pokárat za předchozí nezdary a přemýšlet o tichém zklamání rodiny z jeho snah.

Když se indikátor sunul k dvaceti pěti procentům, začal si připadat nadlidsky naladěný na své okolí, jako by se jeho zraková a sluchová centra začínala přibližovat Matildinu normálnímu stavu aktivity. Zdálo se, že každé stéblo trávy, každý polední stín jsou obtěžkány možnými událostmi. Podivoval se, jak nějaký tvor může být tak ostražitý, a přesto mít ještě prostor třeba jen na něco, co připomíná nepodstatnou myšlenku.

Možná potřebuje doladit relativní úroveň zesílení. To, co jemu může připadat jako hypertrofovaná ostražitost, může být pro Matildu bezstarostná normálnost.

Překročil dvacet pět procent. Jeho vnímání sebe sama začínalo ztrácet soudržnost, jako by se mu nervová zakončení protlačovala kůží a zaujímala mnohem větší objem, než jaký vymezovalo jeho tělo. Stále se díval na Matildu, ale Matilda se nyní začala scvrkávat. Zrakové podněty se nezměnily – stále viděl svět svýma vlastníma očima – ale ta část jeho mozku, která zpracovává prostorové vztahy, byla zahlcována daty od Matildy.

Takhle ho vnímala: jako panenku, jako něco, co se dá snadno rozbít.

Třicet procent. Změněné prostorové vnímání ho zneklidňovalo, ale dokázal se se zvláštností toho zážitku vyrovnat. Bylo to divné a zanechávalo to v něm vědomí, že celé jeho vnímání sebe samého je svým způsobem hrubé, nemotorný hodinový strojek přístupný sabotážím a manipulacím, ale neobsahovalo to žádnou emocionální složku.

Třicet pět procent a hrůza se ještě ani nezačala objevovat. Měl za sebou skoro čtyři desetiny cesty k tomu, aby myslel jako slon, a přesto měl stále pocit, že plně ovládá své duševní pochody. Pocity byly stejné, jaké zažíval, když spojení navazoval. Jestli mu Matilda něco posílá, není to dostatečně silné na potlačení jeho vlastní mozkové aktivity.

Zachvělo jím vzrušené rozjaření, když se indikátor přehoupl přes čtyřicet procent. Tentokrát by se dost možná dokázal dostat až na konec. I dosažení poloviční cesty by znamenalo přelom. Jakmile to dotáhne tak daleko, nebude už vůbec pochybovat o tom, že by mohl spojení využít do krajnosti. Ale ne dnes. Dnes se ochotně spokojí s pětapadesáti, šedesáti procenty.

Něco se stalo. Zrychlil se mu tep a tělem se mu rozproudil adrenalin. Geoffreye se zmocnila panika, ale byla ostřejší a soustředěnější než ta plíživá hrůza, kterou zažíval při předešlých příležitostech.

Vůdkyně stáda si něčeho všimla. Rozšířená realita nezaznamenala v oblasti žádné velké šelmy a Odin byl stále příliš daleko, než aby mohl působit nějaké problémy. Možná Masajové… ale na ty by ho rozšířená realita měla upozornit. Matilda vydala hrdelní zabrumlání, ale to už se někteří další sloni z rodiny začali neklidně otáčet a ti starší sháněli mládež do bezpečí.

Geoffrey se stále vykolejeným smyslem pro měřítko pročesával pohledem buš a pátral po nebezpečí. Matilda znovu zabrumlala, zamávala ušima a hrábla přední nohou do země.

Jedno z mladších zvířat zatroubilo.

Geoffrey přerušil spojení. Matilda mu v hlavě ještě chvilku přetrvávala, smysl pro měřítko měl stále změněný. Potom panika polevila a vrátila se mu normální představa o vlastním těle. Nebylo pochyb o tom, že je v nebezpečí. Sloni mu možná nechtěli ublížit, ale jejich instinkt pro přežití mohl snadno převážit nad důvěrou, kterou k němu snad mohli mít. Začal couvat a neustále přemýšlel, co se to jen může blížit. Docouval k místu, kde nechal brašnu.

Z buše vystoupil kostnatý muž v tmavém obleku. Oklepával si kalhoty od prachu a větviček, zdánlivě nevšímavý ke sloní rodině, kterou vylekal na pokraj splašeného úprku.

Memphis.

Geoffrey zamrkal a zamračil se. Srdce mu stále divoce bušilo. Sloni už se uklidňovali – znali Memphise z občasných návštěv a chápali, že jim od něj nic nehrozí.

„Myslel jsem, že jsme se dohodli,“ řekl Geoffrey.

„Pokud nenastanou nějaké výjimečné okolnosti,“ opáčil Memphis rozumným tónem. „Na tom jsme se také shodli.“

„Přesto jsi sem nemusel chodit osobně.“

„Naopak. Nic jiného mi nezbývalo. Nastavil sis parametry aerka tak, že tě nešlo kontaktovat jinak.“

„Mohl jsi poslat zástupce,“ prohlásil Geoffrey rozmrzele.

„Pokud si pamatuji, sloni nemají roboty v oblibě. Nepřítomnost pachu je horší než špatný pach. Kdysi jsi mi říkal, že umějí odlišit Masaje od ne-Masaje výhradně na základě tělesného pachu. Není to snad tentýž případ?“

Geoffrey se usmál, neschopný zlobit se na Memphise dlouho.

„Tak jsi přece jen dával pozor.“

„Nepřišel bych, kdybych měl na vybranou. Lucas a Hector velmi naléhali.“

„Co mi chtějí?“

„Nejlepší bude, když půjdeš a zeptáš se jich. Čekají.“

„V usedlosti?“

„U aerokabiny. Hrozně chtěli přijít až sem, ale naznačil jsem jim, že bude lepší, když se budou držet zpátky.“

„Tos udělal dobře,“ naježil se Geoffrey. „Jestli mi chtějí něco povědět, měli příležitost včera večer, když jsme všichni byli jedna velká šťastná rodina.“

„Třeba se rozhodli, že ti přidělí víc financí.“

„Jo,“ utrousil Geoffrey a sehnul se pro brašnu. „Už to vidím.“

Lucas a Hector stáli na zemi vedle aerokabiny se zelenou metalízou. Měli na sobě lehké pastelové obchodní obleky a široké klobouky.

„Doufám, že tě nerušíme,“ řekl Lucas.

„Ovšemže jsme ho vyrušili,“ prohlásil Hector s úsměvem. „Co jiného jsme pro Geoffreye než mrzuté vyrušení? Má přece práci.“

„Tlumočil jsem mu naléhavost vaší žádosti,“ ozval se Memphis.

„Oceňujeme tvou spolupráci, ale tvé přítomnosti už není dál zapotřebí,“ řekl Lucas. „Vrať se s aerokabinou do usedlosti a pošli ji zpátky na autopilota.“

Geoffrey založil ruce na prsou. „Jestli mi něco potřebujete povědět, Memphis to může slyšet.“

Hector pokynul správci, aby vlezl do aerokabiny. „Memphisi, prosím tě.“

Stařec se podíval Geoffreyovi do očí a přikývl. „Potřebuji se věnovat ještě nějakým jiným záležitostem. Aerokabinu pošlu neprodleně zpátky.“

„Až s tím budeš hotov, vezmi si na zbytek dne volno,“ dodal Hector. „Včera ses napracoval až dost.“

„Děkuji, Hectore,“ opáčil Memphis. „To je velmi šlechetné.“

Memphis nasoukal své kostnaté tělo do aerokabiny a připoutal se. Elektricky poháněné vrtule v prstencových krytech se roztočily, a jak nabíraly na otáčkách, jejich bzučení záhy přešlo v ultrazvuk. Aerokabina se vznesla kolmo vzhůru, jako by ji táhl neviditelný drát, a když vystoupala nad vrcholky stromů, otočila se tupou přídí k usedlosti a odlétla.

„To bylo trapné,“ poznamenal Hector.

Lucas ze světle zeleného rukávu svého obleku odcvrnkl nějaký hmyz. „Za těchhle okolností to nešlo jinak.“

Geoffrey založil ruce v bok. „Předpokládám, že spousta věcí vypadá takhle, když máš nainstalovaný přepínač empatie. Máš jej zrovna teď zapnutý, nebo vypnutý?“

„Memphis pochopil,“ ozval se povýšeně Hector, zatímco Lucas se zamračil. „Je rodině prospěšný, ale dobře ví, kde končí jeho odpovědnost.“

„Nepotřebovali jste, aby vás sem přivedl.“

Lucas zavrtěl svou velkou, pohlednou hlavou. „Jeho sloni aspoň trochu znají. Nás neznají vůbec.“

„Vaše chyba, že jste sem nikdy nepřišli.“

„Nevykračujme teď špatnou nohou, Geoffreyi.“ Hectorův oblek byl podobného střihu jako oblek jeho bratra, ale v jemné růžové barvě plameňáků. Ačkoliv si byli natolik podobní, že si je lidé mohli snadno splést, ve skutečnosti nebyli ani dvojčata, ani klony. „Nepřišli jsme se špatnými zprávami,“ pokračoval Hector. „Máme návrh, o kterém si myslíme, že ti bude připadat zajímavý.“

„Jestli jde o to, abych převzal své břemeno rodinných závazků, víte, kam si to můžete strčit.“

„Rozsáhlejší zapojení tvé osoby do zásadních strategických záležitostí Akinyů bychom vnímali pozitivně,“ ujistil ho Lucas.

„Od tebe to zní, jako kdybych se vyhýbal těžké práci.“

„Je nám jasné, že pro tebe tahle zvířata hodně znamenají,“ odbočil Hector. „Nemáš se za co stydět.“

„Já se nestydím.“

„Nicméně se naskytla příležitost k vzájemné obchodní transakci,“ oznámil Lucas. „Výměnou za provedení relativně jednoduchého úkolu, který pro tebe neznamená žádné osobní riziko, ani od tebe nebude vyžadovat žádnou investici kromě několika dnů tvého času, jsme ti ochotni přidělit další volně použitelné finance–“

„Značné finance,“ doplnil ho Hector dřív, než Geoffrey měl vůbec šanci promluvit. „Příští rok tolik, kolik rodina věnovala za poslední tři. To bude pro tvoji práci příznivá změna, ne?“ Střelil zpod klobouku pohledem k cessně. „Nejsem sice expert na ekonomiku takového druhu činnosti, ale představuji si, že by to bez problémů umožnilo najmout si jednoho nebo dva asistenty a ještě by zbylo dost na nějaké nové zařízení a prostředky. A nebyl by to jednorázový příspěvek. Za obvyklých výkazů a kontrol není důvod, proč by takhle zvýšený příděl nemohl pokračovat dál rok za rokem.“

„Nebo proč by se nemohl dokonce průběžně navyšovat,“ dodal Lucas. „Když předložíš dostatečně přesvědčivý argument.“

Nabídku na zvýšení finančního přídělu nemohl Geoffrey odbýt jen tak mávnutím ruky – bez ohledu na to, jaké podmínky se s ním pojí. Hrdost ať jde k čertu, dluží to stádu.

„Co po mně chcete?“

„Vynořila se taková záležitost, která má význam jenom pro rodinu a vyžaduje vhodně taktní reakci,“ řekl Lucas. „Bude zapotřebí, aby ses vydal do vesmíru.“

Už si domyslel, že to má něco společného s Eunice. „Do Zimního paláce?“

„Na povrch Měsíce,“ upřesnil Lucas.

„Proč nemůžete letět vy?“

Hector a jeho bratr se na sebe usmáli. „V přechodném období je důležité zachovávat dojem, že všechno běží normálně. Ani Lucas, ani já nemáme žádné věrohodné vyřizování na Měsíci.“

„Najměte někoho zvenčí.“

„Účast třetí strany by přinesla nepřijatelná rizika,“ prohlásil Lucas a odmlčel se, aby si popotáhl límec košile v místě, kde se mu lepil na kůži. Stejně jako Hector byl svalnatý a znatelně vyšší než Geoffrey. „Nemusím snad dodávat, že ty jsi Akinya.“

„Můj bratr tím chce říci,“ ozval se Hector, „že patříš k naší krvi a máš pokrevní pouta na Měsíci, zejména v sektoru spravovaném Afrikou. Kdybychom to nemohli svěřit tobě, pak komu jinému?“

Geoffrey několik sekund přemýšlel a snažil se dát najevo co nejméně. Ať se ti dva manipulátoři chvilku dusí ve vlastní šťávě očekáváním, jestli na tuhle návnadu zabere.

„Ta záležitost na Měsíci – o co jde?“

„Jedna nedořešená věc,“ řekl Hector.

„Jakého druhu? Na nic nepřistoupím, dokud nebudu vědět, co to obnáší.“

„Navzdory složitosti stavu majetku a záležitostí Eunice proběhl povinný audit bez komplikací. Kontroly nepřinesly nic, kvůli čemu by bylo nutné se znepokojovat, a rozhodně nic, co by vyvolávalo otázky mimo bezprostřední rodinu.“

„Je tu ovšem jedna schránka.“

Geoffrey si před sluncem zastínil oči rukou. „Jaká schránka?“

„Bezpečnostní schránka,“ odpověděl Lucas. „Znáš ten pojem?“

„Budete mi jej muset vysvětlit. Jsem jenom obyčejný přírodovědec a všechno, co má něco společného s penězi nebo bankovnictvím, je úplně mimo mé chápání. Ano, samozřejmě vím, co je to bezpečnostní schránka. Kde je?“

„V bance na Měsíci,“ vysvětlil Hector. „Jméno a místo ti prozradíme, až budeš na cestě.“

„Máte obavy z kostlivců.“

Lucasovi to zaškubalo v koutku úst. Geoffreye napadlo, jestli snad přepínač empatie nezpůsobuje, že bere všechno příliš doslovně a není schopen prohlédnout metaforu.

„Potřebujeme vědět, co v té schránce je,“ prohlásil Lucas.

„Je to úplně jednoduchá žádost,“ navázal Hector. „Odletíš na naše náklady na Měsíc. Otevřeš schránku. Zjistíš, co obsahuje. Dáš to vědět na usedlost. Odletět můžeš zítra – na librevillském výtahu je volné místo. Za tři dny budeš na Měsíci, čtvrtého dne uděláš svou práci. A potom si můžeš dělat, co chceš. Hrát si na turistu. Navštívit Sunday. Rozšířit si–“

„Obzory. Já vím.“

Hectorův výraz se vlivem Geoffreyova tónu zkalil. „Řekl jsem něco?“

„Toho si nevšímej.“ Geoffrey se na chvilku odmlčel. „Musím vás dva obdivovat, víte? Rok co rok přilézám po kolenou žádat o další peníze. Žebrám a půjčuji si, obhajuji svou věc proti zdi lhostejnosti nejenom ze strany otce a matky, ale i z vaší. V nejlepším případě se dočkám symbolického zvýšení jen o tolik, aby mi to zapláclo pusu až do příště. Mezitím rodina naleje balík do opravy roury, aniž by mi o tom někdo řekl, a když potřebujete službičku, najednou ty peníze, které mi hodíte k nohám, najdete. Máte vůbec tušení, jak mě to ponižuje?“

„Kdybys raději menší pobídku, dá se to zařídit,“ utrousil Lucas.

„Neodpustím vám ani jüan. O tohle vám jde hodně. Pochybuji, že byste zahájili vyjednávání nejvyšší nabídkou.“

„Nepřeháněj to,“ varoval ho Hector. „Můžeme stejně dobře oslovit s obdobnou žádostí Sunday.“

„Jenže to neuděláte, protože si myslíte, že Sunday je extrémní anarchistka, která tajně kuje pikle s cílem rozvrátit ekonomiku celé soustavy. Kdepak. Já jsem vaše poslední naděje, jinak byste nepřišli.“ Geoffrey se zatvrdil. „Takže k podmínkám. Chci pětinásobek příspěvků na výzkum, zaručený na příštích deset let a průběžně navyšovaný o inflaci. Ani o jednom bodu nevyjednávám: buď se dohodneme tady a teď, nebo odcházím.“

„Když tu nabídku teď odmítneš, mohlo by tě to dostat do nevýhodné pozice při dalším kole vyjednávání o příspěvcích,“ nadhodil Lucas.

„Ne,“ ozval se mírně Hector. „Vyjádřil se a má právo očekávat záruky. Ty by ses na jeho místě snad choval jinak?“

Lucas se zatvářil znechuceně, jako by se mu z představy, že je na Geoffreyově místě, zvedal žaludek. Geoffrey si pomyslel, že to byla první lidská emoce, kterou Lucas dokázal protlačit přes přepínač empatie.

„Nejspíš máš pravdu,“ připustil Lucas.

„Je to Akinya – pořád ještě má smlouvací instinkt. Shodneme se na tom, že Geoffreyovy podmínky jsou přijatelné?“

Lucas přikývl tak neochotně, jak to jen bylo možné.

„Uložili jsme si všichni ten rozhovor do paměti?“ zeptal se formálně Hector.

„Každou sekundu,“ přisvědčil Geoffrey.

„V tom případě budiž závazný.“ Hector mu podal ruku a Geoffrey ji po krátkém zaváhání stiskl. Následovalo totéž s Lucasem. Geoffrey namrkl snímek obou těch stisků.

„Nedívej se na to jako na práci,“ poradil mu Hector. „Dívej se na to jako na vytržení z rutiny. Bude se ti to líbit, já to vím. A udělá ti dobře, když navštívíš sestru.“

„Budeme samozřejmě požadovat, aby ses vyhnul jakékoliv debatě o téhle záležitosti se svou sestrou,“ dodal Lucas.

Geoffrey neřekl nic, ani sebemenším gestem nepotvrdil souhlas s tím, co Lucas právě řekl. Jenom se otočil a odkráčel a nechal bratrance stát.

Matilda stále držela stráž nad svými svěřenci. Pozorovala ho s tichým pobrukováním, ne sice zrovna výhrůžným, ale přece jen vyjadřujícím mírnou sloní rozladěnost, potom se vrátila k prozkoumávání kousku země před sebou a odmetala hlínu a kameny chobotem bezcílným a vlažným stylem někoho, kdo zapomněl, proč se vlastně věnuje v podstatě nesmyslné činnosti.

„Promiň, Matildo. Nežádal jsem je, aby sem přišli.“

Samozřejmě mu nerozuměla. Ale byl si jistý, že ji podráždil přílet a odlet podivně páchnoucích cizinců a jejich otravně bzučícího stroje.

Zastavil se před ní a rozhodoval se, jestli má znovu navázat spojení a dotlačit je dál než předtím, aby viděl, co se doopravdy děje v její hlavě. Ale byl na to příliš rozrušený, příliš si nejistý vlastními pocity.

„Myslím, že jsem možná udělal chybu,“ řekl nahlas. „Ale jestli ano, pak z dobrých důvodů. Pro tebe a ostatní slony.“

Matilda tiše zabrumlala a ohnula chobot, aby se poškrábala pod levým uchem.

„Budu nějakou dobu pryč,“ pokračoval Geoffrey. „Nejspíš ne déle než týden, deset dní nanejvýš. Musím letět na Měsíc a… no, budu zpátky, jak nejrychleji to půjde. Zvládneš to beze mne, že?“

Matilda začala znovu přehrabovat chobotem zem před sebou. Ona to beze mne nejenom zvládne, pomyslel si Geoffrey. Sotva si všimne, že tu nejsem.

„Kdyby něco, pošlu Memphise.“

Nevšímavě pokračovala v krmení.

KAPITOLA TŘETÍ

Žena z banky se omlouvala, že ho nechala čekat, ačkoliv ve skutečnosti nešlo o víc než o několik minut. Jmenovala se Marjorie Hu a vypadalo to, že by mu upřímně ráda byla nápomocná, jako kdyby ji zastihl za ospalého dne, kdy uvítá každé vybočení z rutiny.

„Jsem Geoffrey Akinya,“ oznámil nejistě. „Příbuzný zesnulé Eunice Akinya. Její vnuk.“

„V tom případě mi dovolte vyslovit hlubokou soustrast, pane.“

„Děkuji,“ odpověděl vážně, a než přešel k věci, udělal uvážlivou pomlku. „Eunice měla v téhle pobočce najatou bezpečnostní schránku. Pokud jsem pochopil, jako rodinný příslušník mám právo prozkoumat obsah.“

„Já se vám na to podívám, pane. Před časem jsme to tady přestavovali, takže jsme mohli schránku přesunout do jiné pobočky. Víte, kdy byla schránka přidělena?“

„Před nějakou dobou.“ Neměl tušení. Bratranci mu to neřekli, pokud to vůbec sami věděli. „Ale je stále na Měsíci?“

„Skoro určitě. A pokud ano, můžeme ji mít zpátky za šest hodin.“ Marjorie Hu měla oblečenou blůzu a sukni ve firemních barvách Středoafrické banky, modré a žluté. Usoudil, že je to etnická Číňanka, ale měla dlouhé končetiny člověka vyrostlého na Měsíci. „Nevážil jste dlouhou cestu, nebo ano?“

„Jenom z Afriky.“

Cestoval jako každý jiný turista. Odletěl den po svém setkání s bratranci. Po vyřízení výstupních procedur v Libreville ho uspali a uložili do kapsle pro cestující o velikosti rakve. Kapsle byla zasunuta jako kulometný náboj do čekající komory v zavalitém trupu lanolezu, černého jako slimák, kde byla automaticky uložena na určené místo a připojena k palubnímu rozvodu elektřiny a k rozhraní biomonitorů spolu se šesti sty dalšími, až na obsah úplně stejnými kapslemi, těsně naskládanými za účelem maximální přepravní kapacity.

A o tři dny později se probudil na Měsíci.

Neměl pocit, že by cestoval dál než, řekněme, do Číny – dokud neudělal první kolébavý krok a neucítil v kostech, že už není na Zemi. Dostal snídani a podstoupil imigrační procedury pro Afrikou spravovaný sektor. Podle dohody tam měl zprávu od bratranců: podrobnosti o instituci, kterou měl navštívit.

Na pobočce Středoafrické banky Copernicus ho nic nepřekvapilo, kromě toho, že byla přesně stejná jako všechny ostatní banky, ve kterých kdy byl od Mogadišu po Brazzaville. Stejný pach nových koberců, stejný nábytek imitující dřevo, stejná empatická zdvořilost personálu. V měsíční přitažlivosti všichni poskakovali a mluvili jiným nářečím, ale to byly jediné známky faktu, že není doma. Dokonce i obrazy na stěně, přepínající z jednoho výhledu na druhý, znázorňovaly většinou pozemské lokality. Reklamy vnucovaly cestovní pojištění, penzijní spoření, investiční portfolia.

Marjorie Hu ho požádala, aby se posadil do malé čekárny bez oken, s rostlinou v květináči a s falešným výhledem na příbojové vlny, než sama zjistí umístění bezpečnostní schránky. Cestoval nalehko; všechno, co potřeboval, nacpal do velké černé sportovní tašky na zip a s vybledlým logem po straně. Položil tašku na zem mezi nohy a čistil si nehty od pozemské špíny, dokud se dveře znovu neotevřely a Marjorie Hu nevešla dovnitř.

„Žádné problémy,“ oznámila. „Máme ji stále ve zdejší bezpečnostní komoře. Je tam už třicet pět let, což je prakticky tak dlouho, jak dlouho máme pobočku v Coperniku. Půjdete laskavě se mnou?“

„Předpokládal jsem, že mě budete chtít prověřit nebo tak něco.“

„To už jsme udělali, pane.“

Odvedla ho po schodech dolů. Dveře, dost těžké na to, aby v případě nějaké nehody vydržely přetlak vzduchu, se při jejím přiblížení otevřely. Za chůze k němu otočila hlavu.

„Teď vyjdeme z dosahu aerka a já nemluvím svahilsky.“ Z kapsy sukně vytáhla balíček zabalený v plastu. „Máme k dispozici sluchátkové překladače.“

„Jakými jazyky mluvíte?“

„Moment. Čínsky a anglicky, trochu rusky a učím se somálsky a xhosa, ale ty mi ještě nejdou plynule. Mohli bychom sehnat mluvčího svahilštiny, aby vás doprovodil, ale chvíli by trvalo, než bychom to zařídili.“

„Čínsky se domluvím, ale mám podezření, že pro nás oba bude snadnější angličtina. Znám dokonce pár slov somálsky, ale to jenom proto, že tak mluvila moje chůva. Byla to milá paní z Džibutska.“

„Přejdeme tedy na angličtinu.“ Marjorie Hu uložila sluchátka zpátky. „Za chviličku ztratíme aerko.“

Geoffrey ten přechod sotva pocítil. Připomínalo to spíš skrytí nevybraných nabídek volby než náhlé ukončení otevřených datových proudů.

„Přišel sem někdy někdo, komu jste nebyli schopni překládat?“ zeptal se zvědavě.

„Co tady pracuji ne. Každý, kdo mluví tak neznámým jazykem, by raději měl mít asistenta.“ Tón hlasu Marjorie Hu se mikroskopicky změnil, když teď skutečně slyšel zvuky, které vytvářely její hlasivky.

Poslední bezpečnostní dveře je zavedly do trezorové místnosti. Stěny komory, jež připomínala márnici, byly plné stříbrno-oranžových zásuvek v šesti řadách nad sebou, celkem jich bylo snad dvě stě. Vzhledem k praktické nemožnosti krádeže ve Světě dohledu už takových bezpečnostních opatření nebylo příliš zapotřebí. Banka nepochybně považovala udržování těchto schránek za únavnou povinnost vůči starším klientům.

„Tahle je vaše, pane,“ nasměrovala ho k jedné z jednotek ve třetí řadě od podlahy, k jediné zásuvce v místnosti, nad jejímž držadlem svítilo zelené světélko. „Otevřete ji, kdy budete chtít. Já počkám venku, než skončíte. Až budete hotov, jenom zasuňte zásuvku zpátky do zdi; zamkne se sama.“

„Děkuji.“

Marjorie Hu si nervózně odkašlala.

„Musím vás informovat, že zůstáváte pod dohledem. Oči nejsou veřejné, ale v případě nějakého vyšetřování jsme povinni předat záznamy úřadům.“

„To je v pořádku. Nepředpokládal bych nic jiného.“

Blýskla po něm profesionálním úsměvem. „Nechám vás tu samotného.“

Když odešla a dveře se zabouchly, Geoffrey odložil tašku. Neztrácel čas. Na jeho dotek zásuvka vyjela ze zdi na hladkých kovových kolejničkách až do krajní polohy. Neměla víko a uvnitř ležela menší, smetanově zbarvená krabice. Vytáhl krabici a položil ji na podlahu. I v měsíční gravitaci mu připadala neočekávaně lehká. Takže žádné zlaté ingoty. Krabice s natištěným logem banky měla víko zavěšené na jednoduchém pantu, bez jakéhokoliv zámku nebo západky. Otevřel ji a nahlédl dovnitř.

Krabice obsahovala rukavici.

Rukavici ze skafandru. Vrstvy tkaniny proložené plastovými nebo kompozitovými políčky, která jim dodávala pružnost a pevnost. Tkanina byla stříbrná nebo našedlá – v kalném světle komory se to nedalo rozeznat – a políčka byla béžová, nebo možná světle žlutá. Manžeta končila kovovou prstencovou přírubou z nějaké namodralé slitiny vykládané složitými zlatými kontakty, jež pravděpodobně zapadly na místo, když byla rukavice upevněna na rukáv. Rukavici někdo vyčistil, protože navzdory jejímu zašpiněnému vzhledu mu na rukou nic neulpívalo.

To bylo všechno. Prsty rukavice nic nesvíraly, na povrchu nebylo nic napsáno ani nakresleno. Neviděl nic vloženého uvnitř. Pokusil se navléci si ji na ruku, ale na jeho klouby byla kovová příruba příliš úzká.

Geoffrey nevěděl, jestli je zklamaný, nebo jestli se mu ulevilo. Nejspíš od každého trochu. Úleva, že tam není nic, co by poskvrnilo památku Eunice – žádný inkriminující dokument, který by ji spojoval s nějakým dávno mrtvým tyranem nebo válečným zločincem – ale i jistá rozmrzelost, že tam není nic zajímavějšího, nějaký pozdrav ze záhrobí, nějaký vhodný vrchol, který její život vyžadoval. Prosté přesídlení na oběžnou dráhu Měsíce, prožití zbývajících dní v Zimním paláci a smrt nedostačovaly.

Chystal se rukavici uložit zpátky do krabice a tu do zásuvky.

Ale zarazil se. Ani nevěděl proč, kromě skutečnosti, že si ta rukavice zasluhuje větší pozornost, než jakou jí věnoval. Jedna z konstant Eunicina života byla, že měla praktickou povahu a nesnášela sentimentalitu a zbytečná gesta. Neuložila by tam tu rukavici, pokud by něco neznamenala – buď pro ni, nebo pro toho, kdo ji má po její smrti najít.

Geoffrey strčil rukavici do své sportovní tašky. Zakryl ji teplákovou bundou s logem klubu FC Ashanti, navrch vecpal svou baseballovou čapku, tašku zapnul a položil prázdnou skříňku zpátky do zásuvky. Zatlačil zásuvku nazpět do zdi, kde zacvakla na místo a zelené světlo se změnilo v červené.

Otevřel dveře a vyšel z místnosti.

„Hotovo,“ oznámil bankovní úřednici. „Aspoň prozatím. Předpokládám, že se znovuzískáním přístupu nebudou žádné potíže.“

„Vůbec žádné, pane,“ ujistila ho Marjorie Hu. Jestli ji zajímalo, co v krabici našel, velice dobře to skrývala. Pro mne je tohle něco extra, pomyslel si Geoffrey: rodinná tajemství, podloudné posílky na Měsíc, bezpečnostní schránky s tajuplným obsahem. Jenže ona sem určitě vodí aspoň deset lidí každý týden.

S rukavicí v držení se vydal na podzemní železniční nádraží. Stěnami terminálu pronikaly v různých úrovních průhledné vakuové tunely, proplétající se mezi nástupišti propojenými spirálovými chodníky a spletitými eskalátory. Všechno bylo sklovité a poloprůsvitné. Nacházely se tam nákupní galerie a jídelní kouty, obří několikapatrové plastiky a transparenty, vodopády a fontány. Jakási cinkavá a rychlá klavírní melodie ho všude následovala jako ztracený pes.

Zašel do klidného kouta nádražní haly a navokalizoval hovor s Lucasem. Když uplynula minuta a Lucas hovor nepřebíral, přesměroval požadavek na Hectora. Tři sekundy nato před ním stál Hectorův průmět oblečený v jezdeckých botách a kalhotách a ve sportovní košili na pólo.

„Dobře, žes o sobě dal vědět, Geoffreyi. Jaká je zatím cesta?“

„Vcelku klidná. Jak se vede doma?“

„Nezmeškal jsi žádné vzrušení.“ Časová prodleva mezi Měsícem a Zemí způsobila, že to vypadalo, jako by se Hector nad tou otázkou hluboce zamýšlel. „A teď – ohledně té drobnosti, o kterou jsme tě požádali. Už jsi měl příležitost–?“

„Je to vyřízeno, Hectore. Můžeš to povědět i Lucasovi – zkoušel jsem mu volat, ale neodpovídá. Možná se mu zkratoval přepínač empatie.“

„Lucas si dnes ráno zlomil nohu – ošklivě upadl při zápase. Co mu mám povědět?“

„Že ve schránce nic nebylo.“

Hector naklonil hlavu ke straně.

„Nic?“

„Nic, s čím by bylo nutné si lámat hlavu. Jenom stará rukavice.“

„Stará rukavice,“ uchechtl se Hector. „Mohl bys mluvit trochu konkrétněji, bratranče?“

„Myslím, že pochází ze skafandru – starého. Nemůže mít velkou cenu – takových se všude kolem musí povalovat ještě miliony.“

„Nechala ji tam z nějakého důvodu.“

„Asi ano.“ Geoffrey ledabyle pokrčil rameny, jako by se ho ten problém už netýkal. „Přivezu ji domů, jestli máš zájem.“

„Ty jsi teď v trezorové místnosti, ano?“

„Ne. Jsem na Copertownském vlakovém nádraží na cestě k Sunday. Z té… trezorové místnosti se volat nedalo – nemají tam aerko.“

„Ale ta věc je zpátky tam, kde jsi ji našel?“

„Ano,“ přisvědčil Geoffrey a ta lež se vynořila tak věrohodně a bez námahy, že měl na okamžik pocit, že mluví pravdu. Ztěžka polkl a v krku mu náhle vyschlo. „Mohu ji vyzvednout, než se vrátím dolů.“

„To by nemusel být špatný nápad.“ Hectorův průmět se na něj díval s… něčím. Možná s neskrývaným překypujícím opovržením, že se Geoffrey nechal tak snadno vmanipulovat do plnění příkazu bratranců. Možná měl ukázat, že má pevnější páteř, a usmlouvat nabídku ještě výš. Anebo je rovnou poslat do hajzlu. To by respektovali.