MAX’S STORY: A DOG’S PURPOSE NOVEL

Copyright © 2018 by W. Bruce Cameron

Illustration copyright © Richard Cowdrey

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2022

ISBN 978-80-242-8171-1

Pro Evie Michonovou,

která při mně stála od první chvíle.

1

To první, na co si pamatuji, je místo, kde štěkali psi.

Ten zvuk nikdy neustával. Někdy byl hlasitý, jindy tichý. Někdy rozzlobený, jindy vystrašený, ale většinou to bylo jen naléhavé volání o pozornost.

„Jsem tady!“ říkal ten štěkot zas a znova. „Jsem tady! Všimni si mě!“

Když už jsem dokázal otevřít oči, zjistil jsem, že máma je světle hnědá. Moji dva sourozenci se podobali mámě. Všichni tři jsme se schovávali do tepla jejího kožichu. Našli jsme mléko, napili se, schoulili se k sobě a spali, a pak jsme se zas probudili a napili. Občas jsem uslyšel jiný zvuk než štěkání. Hlasy.

Zjistil jsem, že ty hlasy patří ženám. Slovům jsem nerozuměl, ale tón byl vlídný.

„Hodná holka,“ říkaly. „Hodná Zoey.“

Přemítal jsem, jestli se moje máma jmenuje Zoey a jestli mám taky nějaké jméno.

Hlasy zněly laskavě, přesto se máma roztřásla, kdykoliv se přiblížily. Tiskl jsem se k ní a cítil přitom, jak se chvěje.

Jednoho dne se zase ozval ten hlas a já jsem otevřel oči. Podíval jsem se vzhůru. Ještě výš. A ještě výš. Až jsem ustrnul v úžasu.

Osoba, která tak vlídně říkala „hodný pejsek“, byla obrovitá! Tyčila se vysoko nad námi. Její hlava zastínila světlo.

„Vy jste ale rozkošní,“ usmála se.

Vztáhla ruku a pohladila mou mámu od uší přes celá záda. Přikrčil jsem se a schoulil hlouběji do tepla mámina kožichu. Ta ruka byla větší než já sám!

Nechtěl jsem, aby se mě tihle obři dotýkali.

Když jsme já a mé sestry trochu povyrostli, začali jsme se od mámy vzdalovat častěji. Moc daleko jsme se však nedostali. Ze všech stran jsme byli obklopeni stěnami ze studeného kovového drátu. Několikrát jsem zkusil do drátu kousat, ale nebyl dobrý a bolely mě z něj zuby. Vrátil jsem se zpátky k mámě, a ona mi olízala hlavu. Pak do mě vrazila sestra a šlápla mi mezi oči.

Když ti obři přistoupili ke dveřím naší klece, sestry k nim běžely a vrtěly ocásky tak silně, až se přitom celé zmítaly. Občas při tom dokonce upadly! Zatímco se holky nechávaly hladit, já jsem se schovával za mámou. Tu a tam je ty velké ruce zvedly a ony pak olizovaly tváře těch žen a radostně kňučely.

Jaktože se nebály?

Jednoho dne nějaká žena natáhla ruku, sáhla pro mě do klece a zvedla mě do vzduchu. Její prsty se kolem mě pevně sevřely.

Nelíbila se mi. Zavrčel jsem na ni.

„Ahoj, Maxi,“ řekla. „Ty jsi mi ale hrdina! Bude z tebe hlídací pes?“

Přišla se na mě podívat další žena. I na ni jsem zavrčel. „Otec byl nejspíš jorkšír,“ prohodila. „Co říkáš, Gail?“

„Rozhodně vypadá jako kříženec čivavy a jorkšíra,“ přikývla žena, která mě držela. „Myslí si, že je drsňák. Ještě toho o světě moc neví!“

Gail mě vrátila zpátky do klece k mámě a já jsem rychle couvl co nejdál.

Zjistil jsem, že moje sestry se jmenují Abby a Annie. Tu a tam nás všechny tři vzali do jiné místnosti a strčili nás do klece s několika jinými psy. Vypadali jako obři, stejně jako ti lidé. Ale byla to pořád štěňata, tak jako my.

Poznal jsem to podle toho, jak neobratně běhala a zakopávala přitom o vlastní packy. Celou dobu nadšeně štěkala. A neměla tušení, že není zdvořilé přihnat se k jinému psovi, očichat mu čenich a pak mu packami skočit na hlavu dřív, než se seznámíte.

Netušil jsem, jak vím, že se to nedělá, ale nějak jsem to prostě věděl. Když se ke mně přihnal mladý černý, chlupatý pes s vyplazeným jazykem, uskočil jsem stranou a snažil jsem se mu ukázat, že správný způsob, jak se seznámit s neznámým psem, je nejdřív se očichat pod ocasem. Pak je teprve čas na zápasení a honičku. To psisko mi však strčilo čenich mezi zadní nohy, až mě nadzdvihlo a povalilo. Vyskočil jsem, oklepal se a chystal se zavrčet, ale on už utíkal pryč. Podrážděně jsem přiskočil k mřížím klece. Na druhé straně ke mně nějaký velký bílý pes sklonil čenich, aby mě očichal. Jen jeho hlava byla větší než celá máma!

Couvl jsem a zaštěkal, abych ukázal, že se nebojím. A tehdy mi došlo něco důležitého. Všichni ti psi kolem mě a ty ženy, které se o nás staraly, nebyli velcí. Bylo to přesně naopak. Já jsem byl malý!

Popravdě, byl jsem hotový drobek!

Byla to tak omračující myšlenka, že jsem zůstal nehnutě sedět, dokud se znova nepřihnal ten černý pes, který do mě předtím tak nevychovaně strčil, a nesrazil mě.

Položil mi packu na hrudník a přitiskl mě k zemi. Mrskal jsem nohama a třásl hlavou. Byl těžký! Chtěl jsem ho ze sebe setřást!

Dýchal přímo na mě a já jsem toho měl už dost. Zavrčel jsem. Ukázal jsem mu všechny zuby. A zaštěkal jsem na něj tak hlasitě, jak jsem jen mohl.

S polekaným zakňučením uskočil a já jsem byl volný. Vyskočil jsem na nohy. Ale tím to neskončilo. Možná jsem byl malý, ale rozhodně nebylo v pořádku, aby mě nějaký pes jen tak přimáčkl k zemi. V tu chvíli jsem se rozhodl, že chci být šéf a chci druhým velet. Rozhodně si jen tak kvůli někomu nelehnu na záda a nestáhnu ocas mezi nohy!

Pysky jsem měl stále ohrnuté a ukazoval jsem zuby, aby to druhé štěně pochopilo, že si nedělám legraci. Pomalu jsem k němu vykročil. Napnul jsem nohy, abych byl co nejvyšší. Sklonil jsem hlavu a cítil, jak se mi ježí chlupy na zádech, i když jsem se o to nijak nesnažil.

Ten druhý pes o pár kroků couvl. Pak se pokorně svalil na zem, lehl si na záda a odhalil mi břicho a krk.

Chvíli jsem nad ním stál, abych měl jistotu, že mě pochopil, a potom jsem ho nechal vstát.

Byl jsem sice malý, ale rozhodně jsem nehodlal trpět žádné ústrky. Dá to ještě spoustu práce, než i ostatním psům dojde, že tady velím já.

A taky lidé. Lidé s obříma rukama a ohlušujícími hlasy – musím jim ukázat, že si se mnou nemohou dělat, co se jim zlíbí. Bylo to důležité, což mi došlo, když jsem se rozhlédl po kleci, kde běhala, honila se, zápasila a štěkala ostatní štěňata. Několik z nich dřímalo schoulených do klubíčka.

Musel jsem světu ukázat, že jsem důležitý, protože mám své poslání a čeká mě nějaký úkol. Netušil jsem, jak to vím, ale prostě jsem to věděl, stejně jako jsem nějak věděl, že mám sklonit hlavu a ukázat tomu štěněti zuby, abych ho přinutil couvnout.

Kdesi ve světě existoval někdo, o koho jsem se měl postarat. Člověk. Dívka. Byla někde ve světě tam venku a potřebovala mě.

Brzy ji najdu. Netušil jsem jak, ale dokážu to. A až ji najdu, budu ji chránit.

Musel jsem být co nejsilnější a nejzuřivější a bylo úplně jedno, jak jsem velký.

Dávali nás, mě a moje sestry, do té klece se štěňaty zas a znova, a já jsem pokaždé všem ukázal, že jim velím. Rychle se to naučili respektovat. Ani jsem se po nich nemusel ohnat moc často. Stačilo chodit vzpřímeně, hlavu vzhůru, uši obrácené dopředu, ocas zdvižený. Dával jsem jim to najevo hlasem, který byl stále silnější, a tu a tam jsem jim ukázal svoje ostré zoubky.

„Buď hodný, Maxi,“ říkávala Gail. Ano, tak jsem se jmenoval. Max. A byl jsem pes, se kterým nebylo radno si zahrávat.

Po nějaké době mě už mámino mléko nedokázalo nasytit a ty ženy začaly do naší klece nosit misky plné nějakého měkkého krmení. Abby a Annie se rychle naučily, že mě mají pustit k misce jako prvního. A pak přišel den, kdy nás vzali a vyvedli z klece na vodítkách připnutých k obojkům.

Dveře klece pak zavřeli a naše máma zůstala uvnitř.

Sestry se ohlédly a zakňučely. Nevěděl jsem, proč to udělaly, ale cítil jsem, že tentokrát je něco jinak.

„Tak jdeme,“ řekla Gail. „Je načase najít vám nový domov.“

Naše máma se opřela o dvířka klece a jednou tiše zakňučela. A pak se jen dívala, jak nás vedou pryč.

Nedali nás do klece k ostatním štěňatům jako obvykle. Místo toho nás vedli ven k autu a strčili nás do nějaké velké klece vzadu. Když jsem pak uslyšel jakési hluboké zaburácení, vyděsilo mě to tak, že jsem se rozštěkal. Vzápětí začalo celé auto vibrovat a otřásat se!

Vyděšené sestry se ke mně choulily. Já jsem seděl zpříma a pozorně jsem se rozhlížel pro případ, že by ten nový zvuk a vibrace ohlašovaly příchod něčeho, s čím se můžu porvat. Pak jsem pochopil, že se pohybujeme. Uviděl jsem, jak za okny ubíhají stromy a budovy a nebe s oblaky. Někam jsme jeli!

Ukázalo se, že jsme jeli do parku. Park, jak jsem vzápětí zjistil, to byly stromy a keře, tráva, nebe.

A lidé. Spousta lidí. Gail mě uchopila. Malinko jsem na ni zavrčel, jen abych jí dal najevo, že nejsem bezmocný a že na mě smí sahat jen s mým svolením. Odnesla mě k nějaké nové kleci a strčila mě dovnitř. Poprvé v životě jsem ucítil pod packami trávu.

Byla zvláštní, měkká a zároveň pichlavá. A ty pachy! Valily se přes mě jako příliv. Ani jsem se nenamáhal zježit chlupy na hřbetě nebo ohrnout pysky a ukázat zuby, aby ostatní štěňata v kleci pochopila, že jsem tu šéf. Jen jsem tam stál s čenichem zdviženým vzhůru a nechával se opájet vůněmi.

Teplá hlína. Slabá, svěží, maličko ostrá vůně, to byla tráva, na které jsem stál, a pak listí všude kolem. Auta podobná těm, které nás sem přivezlo – vycházelo z nich cosi dusivého a štiplavého. Chladivá vůně vody – bylo jí daleko víc, než kolik jsme mívali v miskách. A jídlo! Všude jídlo! Kolem mě vířily závany báječné vůně.

A lidé. Toto místo naplňovaly pachy různých lidí a bylo jich víc, než jsem zatím cítil za celý svůj život.

2

V parku jsem si uvědomil, že mi lidé neprokazují úctu, jakou jsem si dle svého názoru zasloužil.

Gail a ti druzí v útulku nebyli zas tak špatní. Zvykl jsem si na ně natolik, že mi nevadilo, když na mě svýma obrovskýma rukama sahali a hladili mě – tedy většinou mi to nevadilo. Zvedali mě opatrně, a tak jsem se s tím smířil. Mluvili tiše a jejich hlasy zněly laskavě.

Lidé v parku vždycky takoví nebyli. Shlukovali se kolem klece a hlasitě mluvili. A někteří – ti nejmenší – pištěli vysokými hlásky a připomínali mi tak moje sestry, když jim něco udělalo radost. Do klece sahaly ruce a snažily se mě popadnout – bylo jich tolik! Držel jsem se v zadní části klece, kam nedosáhly. Byl jsem přesvědčený, že ta správná osoba se mě nebude snažit jen tak popadnout. Ta správná osoba se ke mně bude chovat laskavě.

Abby a Annie, dychtivé poznat nové lidi, se však ke stěně klece přímo hnaly. Další štěňata se většinou chovala stejně. Olizovala ruce, které se k nim natahovaly, a nadšeně se tetelila, když je někdo uchopil. Lidé se smáli. Všichni vypadali šťastně, lidé a psi taky.

Mě to nezajímalo. Kdesi hluboko uvnitř jsem věděl, že žádný z těch lidí není ten pravý. Ale když Gail strčila ruku do klece a držela v ní cosi, co báječně vonělo, zdvihl jsem uši.

„Pojď sem, Maxi,“ přemlouvala mě. „Pojď sem.“

Ta vůně – linula se z jejích prstů a mně se sbíhaly sliny. Co to jen bylo? Sliny mi tekly z koutků a jazyk mi vyklouzl ven z tlamy. Vydal jsem se k její ruce. Ani se nehnula a dovolila mi vzít si tu maličkou lahůdku, kterou držela mezi prsty. Pamlsek!

„Hodný,“ řekla tiše.

Podrbala mě pod bradou a já jí to dovolil. Pak se ale objevila další ruka – byla cítit mýdlem a kouřem a potem a já jsem polekaně uskočil. Z hrdla se mi vydralo zavrčení a cítil jsem, jak se mi zježil hřbet.

Ruka se stáhla.

„Na to, jak je malý, je docela agresivní,“ prohodil čísi hlas. Muž stojící vedle Gail zavrtěl hlavou.

„Mám doma děti – agresivního psa si nemůžeme dovolit. Nemáte nějakého klidnějšího?“

Ucouvl jsem, Gail přikývla a zavolala na jednu z mých sester. Muž popadl Abby a zasmál se.

„Skvělé! Moje děti budou mít obrovskou radost.

Mám vyplnit nějaké papíry?“

„Jsou támhle na stole,“ řekla Gail a muž odnesl Abby pryč.

O pár minut později sáhl do klece nějaký rozesmátý kluk, vytáhl Annie a přidržel si ji u obličeje. Annie chlapci nadšeně olízala bradu a nos, a to bylo naposledy, co jsem své sestry viděl.

Čas běžel, minulo odpoledne a lidé si odnášeli další a další štěňata. Občas mě Gail přivolala pro další pamlsek, ale jenom jí jsem dovolil, aby se mě dotkla.

„Mami! Štěňátka!“ vykřikl vysoký hlásek. Nějaká dívenka se ke kleci hrnula tak dychtivě, až jí tmavé prstýnky vlasů poskakovaly. Sáhla do klece, přitom na ni málem spadla, a strčila mi svou malou, měkkou ručku přímo před čenich.

Instinktivně jsem se po ní ohnal. Zuby cvakly jen malý kousek od jejích prstů. Bylo to jen varování, aby se držela dál, stejné ode mě dostávala štěňata. Ona však zaječela, jako kdybych ji doopravdy kousl, a jakási vysoká žena, která přišla společně s dívkou a teď stála za ní, ji vyděšeně strhla k sobě.

„Maxi! Fuj!“ pokárala mě Gail a já jsem couvl.

„Omlouvám se. Nejspíš se lekl,“ řekla Gail ženě, která dívku objímala.

„Takového psa byste vůbec neměli do parku brát!“ prohlásila ta žena a přivinula holčičku k sobě. „Už je to dobré, zlatíčko. Ten zlý pes na tebe nemůže.“

Gail si povzdechla a žena odnesla holčičku pryč. Cítil jsem úlevu. Dal jsem té dívence najevo, že na mě nemůže sahat a hladit mě, jak se jí zlíbí. Byl jsem přesvědčený, že tohle by měli pochopit všichni lidé.

Odpoledne se chýlilo k večeru a většinu štěňat si někdo odnesl. Nakonec jsem zbyl v kleci sám.

Ke Gail stojící u klece přistoupil nějaký muž.

„O Maxe neměl nikdo zájem?“ zeptal se.

„Bohužel ne,“ odpověděla s povzdechem. „Dneska dopoledne vyjel po nějaké holčičce.“

Muž zavrtěl hlavou: „Vzali jsme ho do dočasné péče, ale vážně pochybuji, že ho někdo dokáže zvládnout.“

„Kdo ví. S trochou výcviku a spoustou trpělivosti… Může být v pohodě. Myslím, že Max je jeden z těch psů, kteří si vytvoří pouto jen s tím správným člověkem.“

„No, tak snad bude mít příští týden víc štěstí,“ řekl ten muž. „Dám mu ještě jednu příležitost. Ale pak ho prostě zapíšeme na seznam. Je mi to líto, Gail, ale víš, jak to chodí.“

„Vím. Chudáček Max.“ Gailin hlas zněl smutně, ale já jsem tomu nevěnoval pozornost. Něco mě zaujalo, a tak jsem přistoupil k mříži, abych lépe viděl.

Nějaká dívka.

Byla o něco starší než ta, kterou jsem varoval, ale ne tak stará jako Gail. Něco mezi tím. Pomalu kráčela po pěšině a na vodítkách držela tři psy. Jeden byl obrovský, největší pes, jakého jsem kdy viděl, černobílá hora klusající po jejím boku. Ostatní dva byli menší, jeden černý samá kudrlina a druhý krátkosrstý a plavý.

Ti psi mě ale nezajímali tak jako ta dívka. Bylo na ní něco zvláštního. Vlasy jí volně splývaly k ramenům a při chůzi se zlehka pohupovaly. Vítr maličko změnil směr, zavál ke mně její vůni a já jsem cítil pot a šampon a cosi mátového, co právě žvýkala, a taky nervozitu a osamělost, a ještě něco dalšího, co byla prostě ona.

V tu chvíli jsem měl jasno. Tohle byla má dívka.

Ta, na kterou jsem čekal.

Vrhl jsem se k drátěnému pletivu a štěkal jsem a štěkal. Vyskakoval jsem a škrábal do studeného pletiva packami, ale bylo na mě moc vysoké a já jsem se nedokázal dostat ven. Zklamaně jsem zatřepal hlavou, začal jsem jako šílený běhat dokolečka, štěkal jsem a štěkal a snažil se, aby mě slyšela.

Pokud mě uslyší, pochopí. Přijde sem a vezme si mě. Sáhne do klece, uchopí mě a já se neoženu. Po ní ne. Odnese mě, tak jako si lidé odnesli moje sestry a další štěňata, a potom budeme spolu.

Uvědomil jsem si, že právě proto jsme tady. Údělem psů je být s lidmi. Všechna ostatní štěňata v kleci si našla ty správné lidi a já bych měl taky.

Ale tahle dívka, ta pravá dívka, mě kdoví proč neslyšela. Nejspíš jsem neštěkal dost hlasitě a nebyl jsem dost velký, abych dokázal přeskočit ohrádku a běžet za ní. Šla dál se svými třemi psy na vodítku. Zato Gail se sklonila a sáhla do klece.