VESMÍRNÍ BARONI

vesmírní

baroni

Christian

Davenport

ELON MUSK, JEFF BEZOS

A TAŽENÍ ZA OSÍDLENÍM

VESMÍRU

Copyright © 2018 Christian Davenport

Translation © Daniela Reischlová, 2020

Back cover photo © Matt McClain, The Washington Post

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-849-3

Pro Heather

Myšlení je o tom, že vidíte něco postřehnutelného,

díky čemuž si všimnete něčeho, co jste předtím nepostřehli,

díky čemuž pak vidíte něco, co ani není viditelné.

NORMAN MACLEAN,

Teče tudy řeka

ÚVOD / Touchdown

Poprvé ji zahlédli ve výšce 7 620 metrů a rychle klesala. Za normálních okolností by raketa padající jako bomba způsobila paniku. Zhruba čtyři sta lidí shromážděných ve společenské místnosti pro zaměstnance v ústředí společnosti Blue Origin kousek od Seattlu však bylo nadšených, když viděli, jak se pohonný modul řítí k Zemi.

„Přibližně deset sekund do zážehu motoru,“ oznámil letový dispečer.

Zaměstnanci, převážně inženýři, tu byli hlava na hlavě a na obří obrazovce sledovali volný pád rakety. Někteří si rukama zakrývali ústa. Jiní seděli v předklonu a zatínali ruce v pěst. Povětšinou mlčeli a čekali, co se stane dál.

„Motor zažehnut,“ ohlásil letový dispečer. „Tah v pořádku.“

V tu chvíli začali zaměstnanci divoce jásat. Jen pár minut předtím téhož dopoledne, tři dny před Díkuvzdáním roku 2015, motor nastartoval, aby raketu odlepil od startovací rampy testovacího komplexu společnosti Blue Origin v západním Texasu a vynesl ji rychlostí přesahující rychlost zvuku přes hranici 100 kilometrů, která je považována za okraj vesmíru. Teď však raketa padala zpátky a tah motoru měl opačný efekt: raketu zpomaloval a bránil tomu, aby narazila do zemského povrchu a explodovala.

Brzy byla raketa ve výšce 600 metrů.

Pak 300 metrů.

150 metrů.

Jakmile byl povrch na dohled, oheň vycházející z motoru zvířil sloupec prachu. Zaměstnanci Blue Origin vyskočili jako jeden muž. Raketa byla pod kontrolou a jemně klesala jako horkovzdušný balón připravující se na přistání.

„Čtyřicet pět metrů,“ volal letový dispečer.

„Dvacet metrů.“

„Patnáct metrů. Rychlost stabilní.“

Z motorů vyšel poslední záblesk, jasně oranžová záře protínající prach a kouř. Pak se motor vypnul.

„Touchdown.“

V místnosti propukl blázinec. Zaměstnanci divoce slavili, objímali se a plácali si. Pohonný modul stál uprostřed rampy jako obří trofej.

Jeff Bezos vše sledoval z řídicí místnosti odpalovacího střediska své společnosti v západním Texasu. Později řekl, že to byl „jeden z nejlepších okamžiků mého života. Měl jsem slzy v očích.“

O dvacet osm dní později se z nebe snášela další raketa. Tentokrát se jednalo o mnohem větší stroj, který letěl mnohem větší rychlostí a který dokázal nejen překonat hranici vesmíru, ale i vynést náklad na oběžnou dráhu Země. Při tomto pokusu o přistání byla šance na úspěch ještě méně pravděpodobná a riziko katastrofy ještě větší.

Zhruba deset minut poté, co zmizela v temné večerní obloze nad floridským mysem Canaveral, se záře z raketového motoru náhle znovu objevila a mihotala se jako světlo vzdálené pouliční lampy, nadpozemské světelné znamení snášející se skrz mraky dolů.

Zaměstnanci společnosti SpaceX, kteří se toho večera těsně před Vánoci roku 2015 shromáždili v ústředí společnosti kousek od Los Angeles a vše sledovali na televizních obrazovkách, jásali stejně jako jejich konkurenti ze společnosti Blue Origin – a ještě mnohem víc.

Elon Musk sledoval návrat rakety z náspu venku. Pak honem sprintoval do řídicí místnosti, aby se podíval, jak raketa hrdě stojí na přistávací rampě. Stejně jako Bezos, i on později uvedl, že to byl jeden z nejlepších dnů jeho života. „Revoluční okamžik,“ jak ho nazval, okamžik, který „celkem dramaticky zvyšuje mou důvěru v to, že na Marsu může vzniknout město“.

Nějakých padesát let po příchodu vesmírného věku se nikomu nepodařilo dostat raketu za hranici vesmíru a poté s ní vertikálně přistát. A nyní k tomu došlo hned dvakrát v rozmezí kratším než jeden měsíc.

Celé generace oslavovaly cesty do vesmíru převážně kvůli vzletům. Přistání evokovala spíše situaci, kdy Neil Armstrong a Buzz Aldrin dosedli ve svém lunárním modulu na povrch Měsíce. Nebo „sedm minut hrůzy“, kdy vozítko Curiosity přistávalo na povrchu Marsu. Pohled na raketové nosiče stojící na pevné zemi, sice celé ožehnuté, ale vítězoslavné, věštil nástup další éry, nabízel naději, že zažijeme další okamžik připomínající Apollo 11, že bude učiněn další velký skok, o němž se mnozí domnívali, že jim byl slíben, ale nikdy nenastal.

Ještě impozantnější než samotná přistání byla skutečnost, že za nimi nestály národy – dokonce ani NASA se takový kousek nepodařil –, ale dvě soukromé společnosti. Tyto firmy poháněné úmyslem miliardářů vyvinout opakovaně použitelné rakety, které by dokázaly vzlétnout, přistát a poté znovu vzlétnout, se pokoušely nalézt svatý grál – technologii s potenciálem výrazně snížit náklady na cestování do vesmíru.

Celá desetiletí byly první stupně raket poté, co vynesly svůj náklad do vesmíru, odhazovány do oceánu. Pro Muska s Bezosem to však představovalo neuvěřitelné plýtvání, jako kdyby se vyhazovala letadla poté, co jednou přeletí z New Yorku do Los Angeles. A teď všem ukázali, že rakety mohou létat nejen nahoru, ale i zpátky dolů, a navíc přesně přistávat, což znovu rozdmýchalo zájem lidí o cestování do vesmíru, a to v míře po desetiletí nevídané.

Tato přistání neoslavovaly pouze společnosti Blue Origin a SpaceX, ale i rostoucí zástupy jejich fanoušků, kteří po milionech sledovali virální videa. Bylo to jako znovu se vrátit do šedesátých let dvacátého století, jen s tím rozdílem, že noví fanoušci cest do vesmíru se nyní shromažďovali na stránkách YouTube a na sociální síti Reddit a už se netlačili na pláži Cocoa Beach podél mysu Canaveral jako nadšenci kdysi. S nespoutaným nadšením provolávali slávu tomuto novému vesmírnému věku, stejně jako jejich rodiče fandili Johnu Glennovi řítícímu se na oběžnou dráhu, což byl okamžik, kdy i Walter Cronkite ztratil svůj neochvějný novinářský odstup. „Oh, go baby!“ vyhrkl v živém vysílání, když raketa rozrazila oblohu.

Za znovuvzkříšením amerického vesmírného programu stáli Musk a Bezos, dva miliardáři s diametrálně odlišným stylem i povahou. Vždy troufalý Musk se do toho vrhl po hlavě a jeho triumfy i neúspěchy byly v centru pozornosti. Bezos se držel zpátky, vše tajil a jeho záhadný podnik s raketami zůstával skrytý za oponou.

Ale byli tu i další. Stejně jako Bezos, i Richard Branson sliboval, že bude vozit turisty za hranice vesmíru, aby se mohli podívat na Zemi seshora a zažít pár minut stavu beztíže. Paul Allen, spoluzakladatel Microsoftu, který podpořil první komerční kosmickou loď, zase stavěl největší letadlo, jaké svět kdy viděl. Větší než „Smrková husa“ Howarda Hughese a schopné „odpalovat rakety ze vzduchu“ – a možná dokonce i nový raketoplán nazvaný „Black Ice“, který tajně vyvíjel –, a to z výšky přibližně 10 600 metrů.

Tito vesmírní baroni společně stáli za největšími světovými značkami – Amazon, Microsoft, Virgin, Tesla, PayPal –, které změnily nejrůznější odvětví od maloobchodu přes kreditní karty až po leteckou dopravu. A nyní se rozhodli vsadit velkou část svých ohromných jmění na to, aby masám lidí zpřístupnili vesmír a dovedli cestování lidí do vesmíru dál, než se to podařilo různým vládám.

Příběh jejich dramatického boje o posunutí hranic byl velmi nepravděpodobný, plný rizik a extrémních dobrodružství, vybuchujících raket, podezírání a sabotáže, a odehrála se dokonce i nehoda, která stála život zkušebního pilota. Došlo i na soudní spory, v nichž stál zbohatlický outsider proti národnímu vojensko-průmyslovému komplexu, na politický boj, který pronikl až do Bílého domu. Byl to příběh zahrnující vize toho, jak dostat lidi na Měsíc a na Mars, a samozřejmě i ona historická přistání oznamující příchod toho, co Bezos nazval novou „zlatou érou dobývání vesmíru“.

V jádru byl tento příběh poháněn začínající rivalitou mezi dvěma lídry tohoto nového vesmírného hnutí. Vzájemné napětí se projevovalo v právních dokumentech i na Twitteru, v potyčkách ohledně významu startů a přistání jejich raket, a dokonce i ve sporu o rampu, z které budou jejich rakety startovat. Musk, neomalený zajíc, se rozhodl razit cestu ostatním, zatímco Bezos, tajnůstkářská a pomalá želva, se spokojil s tím, že v tomto právě začínajícím závodě bude postupovat krok za krokem.

ČASOVÁ OSA

Září 2000 Jeff Bezos zakládá společnost Blue Operations LLC, předchůdce společnosti Blue Origin.

Březen 2002 Elon Musk zakládá společnost Space Exploration Technologies.

Prosinec 2003 První poháněný let suborbitálního raketoplánu SpaceShipOne.

Prosinec 2003 Musk ve Washingtonu, D. C., představuje nosnou raketu Falcon 1.

Září 2004 Richard Branson získává technologii raketoplánu SpaceShipOne a slibuje, že vytvoří první komerční leteckou linku do vesmíru, která začne létat v roce 2007.

Říjen 2004 Raketoplán SpaceShipOne vyhrává v soutěži Ansari X Prize.

Březen 2005 Společnost Blue Origin vypouští svou první testovací raketu Charon, a to do nadmořské výšky 96 metrů.

Březen 2006 Společnost SpaceX se pokouší o první start rakety Falcon 1, který je však neúspěšný.

Srpen 2006 NASA uzavírá smlouvu ve výši 278 milionů dolarů se společností SpaceX, a to v rámci programu COTS (Commercial Orbital Transportation Program).

Listopad 2006 Společnost Blue Origin uskutečňuje let testovací rakety Goddard, a to do nadmořské výšky 87 metrů.

Září 2008 Raketový nosič Falcon 1 společnosti SpaceX poprvé úspěšně dosahuje oběžné dráhy.

Prosinec 2008 NASA uzavírá smlouvu ve výši 1,6 miliardy dolarů se společností SpaceX, aby dopravila náklad na Mezinárodní vesmírnou stanici.

Leden 2010 Prezident Barack Obama zveřejňuje návrh rozpočtu NASA, který zastavuje program Constellation z éry George W. Bushe.

Duben 2010 Obama má proslov v Kennedyho vesmírném středisku a navštěvuje Muska na odpalovací rampě 40.

Červen 2010 První úspěšný start nosné rakety Falcon 9.

Červenec 2011 Poslední let raketoplánu NASA, poté už Spojené státy americké nemají žádný prostředek, jak dopravovat astronauty do vesmíru.

Srpen 2011 Testovací raketa PM-2 společnosti Blue Origin havaruje v západním Texasu.

Prosinec 2011 Paul Allen oznamuje plán vybudovat Stratolaunch, největší letoun, jaký byl kdy postaven, který bude schopen „odpalovat rakety ze vzduchu“.

Květen 2012 Kosmická loď Dragon společnosti SpaceX se stává prvním komerčním strojem, který doletěl na Mezinárodní vesmírnou stanici.

Březen 2013 Bezosova podmořská expedice vyzvedává ze dna Atlantského oceánu motory F-1.

Září 2013 Napětí mezi společnostmi SpaceX a Blue Origin roste kvůli startovacímu komplexu 39. Musk prohlašuje, že je mnohem větší pravděpodobnost, že budou „jednorožci tančit v příkopu pro odvod spalin a ohně“, než že se Bezosovi podaří zkonstruovat raketu odpovídající požadavkům NASA, která by dokázala doletět na oběžnou dráhu.

Duben 2014 Společnost SpaceX se soudí s Letectvem Spojených států amerických ohledně možnosti ucházet se o kontrakty Pentagonu týkající se odpalování raket.

Září 2014 Společnosti SpaceX a Boeing vyhrávají kontrakt na dopravu astronautů NASA na Mezinárodní vesmírnou stanici. Se společností SpaceX byla uzavřena smlouva ve výši 2,6 miliardy dolarů, se společností Boeing pak ve výši 4,2 miliardy dolarů.

Říjen 2014 Raketoplán SpaceShipTwo společnosti Virgin Galactic havaruje v Mohavské poušti.

Duben 2015 Společnost Blue Origin poprvé úspěšně dostává raketu New Shepard za hranici vesmíru.

Červen 2015 Nosná raketa Falcon 9 exploduje při startu během mise, jejímž cílem bylo dopravit náklad na vesmírnou stanici.

Září 2015 Bezos oznamuje, že společnost Blue Origin bude svou novou orbitální raketu vypouštět ze startovacího komplexu 36 na mysu Canaveral.

Listopad 2015 První úspěšné přistání rakety New Shepard.

Prosinec 2015 První úspěšné přistání nosné rakety Falcon 9.

Únor 2016 Richard Branson odhaluje nový raketoplán SpaceShipTwo.

Září 2016 Nosná raketa Falcon 9 exploduje na startovací rampě při doplňování paliva.

Září 2016 Musk při svém proslovu na Mezinárodním astronautickém kongresu odhaluje svůj plán dostat se na Mars.

Říjen 2016 Společnost Blue Origin vyřazuje svůj první pohonný modul New Shepard poté, co pětkrát za sebou vzlétl a znovu přistál.

Leden 2017 Společnost Blue Origin se pokouší dohodnout s NASA na plánu pro přepravu nákladu na povrch Měsíce.

Únor 2017 Musk oznamuje plán podniknout s dvěma platícími pasažéry let okolo Měsíce.

Září 2017 Musk vyhlašuje plán vytvořit základnu na Měsíci.

I. ČÁST – NEMOŽNÉ

1 / Hloupý způsob, jak umřít

6. března 2003.

Takhle Jeff Bezos umřít nechtěl.

Seděl na sedadle spolujezdce v rubínově červené helikoptéře obklopený excentrickou skupinkou postaviček – kovboj, právnička a pilot s přezdívkou „Podvodník“, který se nejvíc proslavil tím, že byl pod pohrůžkou zastřelení donucen přistát ve státní věznici v Novém Mexiku a pomoci uniknout třem vězňům. Bylo krátce po desáté dopoledne. Slunce už rozptýlilo poslední zbytky ranního chladu a začínalo se rychle oteplovat. Zvedl se také vítr a helikoptéra plně naložená čtyřmi pasažéry měla potíže se v tom teplém, řídkém, vysokohorském vzduchu západního Texasu odlepit ode dna kaňonu poblíž Cathedral Mountain.

Místo aby se helikoptéra vznesla vzhůru, začala se pohybovat podél dna kaňonu, letěla stále rychleji a rychleji, ale nedostala se výš než na horní hranici stromů.

„Do hajzlu!“ zaklel Podvodník.

Ty Holland, kovboj, který byl Bezosovým průvodcem po této odlehlé oblasti, na zadním sedadle vzhlédl od topografické mapy, kterou studoval. Bezos seděl přímo před ním na sedadle spolujezdce a pevně se držel. Bezosova právnička a výkonná asistentka Elizabeth Korrellová seděla vedle Hollanda, tedy za pilotem. Podvodník zápasil s kniplem a šklebil se, zatímco se „proplétal mezi stromy a uhýbal jim“, jak později vzpomínal Bezos.

Přesně téhle situace se Holland obával. Touhle roční dobou se vítr zvedal rychle, kroužil po mrtvé a vyschlé poušti, rozmetal rostliny laskavce bílého a vířil obrovská mračna prachu. A zejména tady nahoře, nějakých patnáct set metrů nad povrchem pouště poblíž Cathedral Mountain – vyprahlé stráně postupně se zvedající až do vysoko čnící stolové hory, která svým obrysem z dálky připomínala slona – to mohlo být špatné. Ale tentokrát to nebyl ani tak vítr, co jim způsobovalo potíže. Byla to jejich váha spolu s nadmořskou výškou a teplým a řídkým vzduchem, co se proti nim spojilo.

Jen před pár minutami na ně Holland naléhal, ať se vydají na další místo. Ale Bezos se chtěl projít, ještě jednou se na pozemek podívat a pokochat se výhledem, který se rozprostíral až ke sto třicet kilometrů vzdáleným hranicím Mexika. Ten pohled – kilometry a kilometry prázdné texaské pouště – musel být uklidňující, obzvlášť pro někoho, kdo vedl tak hektický život jako Bezos. Úbočí hory se svažovalo až dolů k pouštní pláni, která byla stejně nehostinná a mrtvolně hnědá, jako byl jeho rodný Seattle svěže zelený a porostlý hustou vegetací. Ticho nezměrně rozlehlého prostoru. Bezos se toho rána zmínil, že jako dítě trávil léta na dědečkově ranči v jižním Texasu. Zjevně tak tuhle drsnou a vyprahlou krajinu dokázal ocenit.

Holland toho o svém svěřenci příliš nevěděl, jen to, že se jedná o multimilionáře, který zbohatl prodejem knih a bůhví čeho dalšího na internetu, konkrétně na stránkách známých jako Amazon.com. A věděl také, že Bezosovu klidnou chvilku na úpatí hory Cathedral Mountain narušuje vítr, který se se zlověstným hučením zvedá v korunách cedrů a který Hollanda znervózňuje.

„Musíme odsud zmizet kvůli tomu větru,“ řekl Holland. „Když fouká vítr, nedá se v téhle výšce s vrtulníkem letět.“

A teď měla jejich helikoptéra potíže. Pilot Podvodník se zoufale snažil dostat ji pod kontrolu, svíral knipl, jako kdyby jel rodeo na vzpírajícím se polodivokém koni. Jenže moc toho nezmohl. Holland si pomyslel, že nejlepší bude pevně se chytit a zapřít se, než přijde náraz. Helikoptéra tvrdě dopadla na zem a jedna z přistávacích ližin se zachytila v haldě hlíny, takže se stroj převrátil. Listy rotoru narazily do země a rozlomily se na kusy, které mohly každou chvilku proříznout kabinu.

Svět venku se obrátil vzhůru nohama a vrtulník se svalil do osaměle se vinoucí říčky, která se shodou okolností jmenovala Calamity. Cestující uvnitř kabiny poskakovali jako pinballové kuličky. Síla nárazu je nejprve vymrštila nahoru, a když se helikoptéra převrátila, začali se zmítat ze strany na stranu.

Kabina vrtulníku byla částečně potopená v mělké říčce a dovnitř se začínala valit voda. Holland jí nějakým způsobem spolykal plný doušek. Rozhodně neměl v úmyslu přežít děsivou nehodu, jen aby se utopil v říčce. Zoufale začal škubat bezpečnostním pásem. Ale v důsledku chaosu způsobeného pádem a přívalu adrenalinu vyvolaného panikou se mu nedařilo ho rozepnout. Stejný bezpečnostní pás, který ho právě zachránil, ho teď škrtil a čím dál silněji mu tlačil na hrudník a na kyčle.

Bezos se podíval na zadní sedadla, aby se ujistil, že je Korrellová v pořádku. Ale ta zmizela.

„Kde je Elizabeth?“ ptal se zoufale.

Žádná odpověď. Vtom zahlédli ruku, jak se vynořuje z vody pod Hollandem. Při pádu Holland přimáčkl právničku pod vodu, aniž by vůbec věděl, že je pod ním. S námahou ji vyprostili z bezpečnostního pásu a vytáhli jí hlavu nad vodu. Zalapala po dechu. Cítila intenzivní bolest ve spodní části zad. Ale přežila. Jako zázrakem přežili všichni.

Jeden po druhém se vydrápali z helikoptéry, shromáždili se na břehu a začali zjišťovat, co se komu stalo. Bezos s Podvodníkem měli škrábance a modřiny, jak hlavami narazili do přístrojové desky. Korrellová si zlomila dolní obratle. Hollanda bolely paže a rameno jako čert. Nejspíš si při pádu nebo při snaze vyprostit se z toho zatraceného bezpečnostního pásu natrhl sval.

Když se podívali na zdemolovanou helikoptéru, uvědomili si, jaké měli štěstí. Náraz vrtulníku odlomil ocas. Stroj ležel na boku v říčce a chyběl mu rotor. Všude okolo vytékalo palivo, takže byť se Korrellová málem utopila, voda zabránila tomu, aby se stroj vznítil. Poblíž stojící stromy byly osekané, jako by je někdo ostříhal zahradnickými nůžkami, hlína široko daleko rozrytá – zkrátka úplně jiná scenérie, než jakou si Bezos v poklidu užíval jen pár chvilek předtím.

„Bylo to hrozivé. Měli jsme ohromné štěstí,“ řekl později Bezos. „Nemůžu uvěřit, že jsme z toho všichni vyvázli.“

Holland měl od začátku za to, že letět helikoptérou je špatný nápad. Nejen kvůli tomu, že žádnou nikdy neletěl. Nebo proto, že měli namířeno do drsné a izolované oblasti. Holland byl přesvědčený, že nejlepší způsob, jak si prohlédnout pozemek v odlehlé oblasti, je ze hřbetu koně, což byl jeho oblíbený způsob přepravy. „Mnohem lepší představu o krajině si člověk udělá při jízdě na koni než z nějaké zatracené helikoptéry,“ myslel si.

Ale Bezos a jeho právnička měli „hrozně naspěch“, popisoval později Holland. Cesta na koních mohla trvat celé dny. A oni měli jen pár hodin.

Holland tuhle výpravu podnikl jako laskavost pro svého přítele, který byl realitní makléř. Bezos si chtěl pořídit ranč a realitní makléř Hollanda požádal, jestli by mu oblast neukázal. Nebyl nikdo, kdo by znal tamní krajinu líp než on, a Holland mu rád vyhověl. Myslel si, že Bezos, kterému bylo v té době třicet devět let, hledá místo, kde by si o víkendech odpočinul, kde by choval nějaký dobytek a předstíral, že je kovboj. A kde by si možná oživil dětské vzpomínky na léta strávená na dědečkově ranči v jižním Texasu.

Holland ani nevlastnil počítač, natož aby používal internet. „O něm, o Amazonu nebo internetu a o všech těch ostatních věcech jsem nevěděl absolutně nic,“ popisoval později.

Téměř deset let poté, co Bezos opustil svou práci na Wall Street, aby začal prodávat knihy na internetu, se Amazonu začínalo dařit. V lednu 2002 společnost oznámila svůj první čtvrtletní zisk ve výši pěti milionů dolarů. A rostla dál. Ruku v ruce s tím, jak si zákazníci postupně zvykali nakupovat téměř všechno na internetu, společnost rozšířila svou nabídku a už neprodávala pouze knihy, ale také hudbu, hračky, oblečení, kuchyňské potřeby a elektroniku. V roce 2000 Amazon prodal 400 000 výtisků knihy o Harrym Potterovi, která toho roku vyšla. Když o tři roky později vyšlo další pokračování, Harry Potter a Fénixův řád, prodala společnost už 1,4 milionu výtisků.

Amazon vzkvétal ve chvíli, kdy řada dalších společností krachovala, a bezpočet internetových firem padlo za oběť kolapsu burzy.

„Byli jsme svědky velmi radikálního zeštíhlení,“ popisoval analytik situaci pro deník The Washington Post poté, co společnost počátkem roku 2003, pouhých pár měsíců před havárií helikoptéry, oznámila další zisk. „A nyní se na scéně začínají objevovat kolosy.“

Strategií Amazonu byl „rychlý růst“, kdy zákazníky lákal na možnost pohodlného nakupování po internetu a na nízké ceny, kterými se už stihl proslavit. Řada internetových start-upů vyznávala mantru rychlého zbohatnutí, ale Amazon zvolil pomalý a stabilní přístup v podobě nízkých cen a dopravy zdarma, navzdory kritikům tvrdícím, že to nikdy nebude fungovat.

Koncem devadesátých let byla společnost Amazon v nejrůznějších titulcích zesměšňována, týdeník Business Week ji označil za „Amazon.Toast“, zatímco noviny Barron’s ji překřtily na „Amazon.Bomb“ a článek doprovodily nelichotivou fotografií Bezose, který ji ukázal publiku a okomentoval slovy: „Má matka tuhle fotku nesnáší.“

Ale počátkem roku 2003 prodeje společnosti ve všech jejích hlavních segmentech produktů rostly dvoucifernými čísly a Bezos si byl jistý, že postup společnosti je správný. „Funguje to,“ prohlásil. „Je to správná investice a z dlouhodobého hlediska je to v nejlepším zájmu našich akcionářů i zákazníků.“

Značka iPhone musela na svůj debut ještě čtyři roky čekat, ale Bezos byl už tehdy přesvědčený, že doba internetu teprve přichází. Během svého vystoupení v rámci TED Talks, které se konalo týdny před nehodou helikoptéry v západním Texasu, to přirovnal k raným dnům elektrického průmyslu. Razil teorii, že internet v roce 2003 se nachází zhruba tam, kde se nacházel elektrický průmysl v roce 1908, kdy ještě nebyly vynalezeny elektrické zásuvky a zařízení se musela zapojovat do objímek u světel.

„Pokud skutečně věříte, že jsme na úplném začátku,“ řekl, „pak jste neuvěřitelní optimisté. A já myslím, že přesně tam se teď nacházíme.“

Úměrně s růstem Amazonu rychle rostlo i Bezosovo bohatství. Časopis Fortune v roce 2003 oznámil, že hodnota Amazonu na burze se ztrojnásobila a čisté jmění firmy vzrostlo o tři miliardy dolarů na celkových 5,1 miliardy dolarů. Bezos se vyšplhal na 32. příčku žebříčku nejbohatších Američanů a nechal za sebou například newyorského mediálního titána Michaela Bloomberga nebo bratry Kochovy s jejich obrovským výrobním a investičním impériem.

Takže březen 2003 byla ta správná doba, kdy vyrazit na hon za nemovitostmi. Kdy si dopřát určitou svobodu a začít se věnovat své skutečné vášni, byť o ní mluvil jen zřídkakdy.

Bezos se nikdy nezmínil o tom, proč si chce koupit pozemek v tomhle zapadlém koutě Texasu plném chřestýšů, jelenců ušatých, ovcí tlustorohých a… a to je asi tak všechno. Holland, flegmatický a mírný rančer trávící stejně času s dobytkem jako s lidmi, se neptal. Bezos mu přišel jako „jiný druh člověka“, s kterým by jen sotva našel společnou řeč.

Holland byl nejen nedůvěřivý vůči helikoptéře, ale měl se na pozoru i před jejím pilotem, Charlesem Bellou, který byl ve svém rodném městě El Paso jakousi legendou. Bella měl oficírské kníry a zálibu v pěstních soubojích a klení. Jeho přezdívka „Podvodník“ pocházela z dob, kdy se věnoval automobilovým závodům: naštvaní poražení závodníci označili Bellu za podvodníka a ta přezdívka mu už zůstala. „Ukázalo se, že je to vlastně kompliment,“ řekl Bella v roce 2009 jednomu časopisu. Najal si ho Hollywood, aby létal v několika filmech, třeba ve filmu Rambo III a bijáku s Chuckem Norrisem Osamělý vlk McQuade. Kromě toho, že se živil pilotováním helikoptéry, měl doma také spoustu exotických zvířat, a to včetně medvěda, vlků, pum a aligátora. Dokonce si ho občas volal na pomoc i místní strážce zvěře, který novinám El Paso Times řekl, že „Podvodník to se zvířaty umí. Když vejde do klece se zraněnými pumami, stanou se z nich koťátka.“

Nejvíc se ale proslavil proniknutím do věznice. V roce 1988 vletěl se svou helikoptérou Gazelle – shodou okolností s tou samou, se kterou pak létal ve filmu Rambo III – do věznice a osvobodil tři vězně. Po dvouhodinové honičce byl zatčen a obviněn ze spiknutí. Zastupoval ho ale F. Lee Bailey – proslulý trestní právník, který se později podílel na obhajobě O. J. Simpsona –, jehož obhajoba byla natolik silná, že byl Bella následně obvinění zproštěn.

Podvodník uváděl, že na ono dopoledne, kdy pronikl do věznice, si ho najala jistá žena, aby si prohlédla pozemky, stejně jako to později udělal Bezos. Měla na sobě červené kalhoty a květovanou halenku. Žena toho rána sebrala své spolubydlící několik zbraní a nechala jí vzkaz, v němž stálo: „Katie, beru si tvé zbraně, protože je potřebuju víc než ty.“

Brzy po startu žena jednu ze zbraní vytáhla, konkrétně Magnum ráže 357, zamířila Podvodníkovi na hlavu a přinutila ho letět do vězení, kde měli osvobodit jejího přítele – usvědčeného vraha odsouzeného na doživotí plus šedesát let – a jeho dva kumpány.

Podvodník později popisoval, že žena byla obézní, musela vážit nejmíň 110 kilo. „Pomyslel jsem si, že jsem v pořádným průseru, protože jestli si tahle ženská myslí, že ji ten její miluje, nic ji nezastaví, páč žádnýho dalšího chlápka by si už nikdy nenašla,“ vylíčil časopisu Texas Monthly po letech.

Pokusil se zbraně zmocnit, ale měl rozbolavělé ruce z nedávného pěstního souboje, takže se mu nepovedlo jí revolver vytrhnout. Přistáli na vězeňském baseballovém hřišti poblíž první mety, kde už na ně tři vězni čekali. Vydrápali se do helikoptéry a jeden zůstal viset na ližině, zatímco bachaři po nich stříleli ze strážní věže. Podvodník nevěděl, co má dělat.

„Její přítel mě mlátil pistolí po hlavě a řval, že jestli nevzlítnu, ustřelí mi hlavu,“ vzpomínal. „Motor už jel na maximum. Tahal jsem za knipl, až byl motor úplně přehřátý, správně měl vybouchnout. Nakonec srazili toho jednoho chlápka z ližiny a jeden z těch zbylých dvou vyskočil z helikoptéry a běžel podél ní, a když jsme se začali zvedat, skočil zase zpátky dovnitř.“

Vrtulník se jen tak tak vyhnul plotu a byli na cestě. Brzy je ale čekaly větší problémy. Téměř dvě hodiny je honily federální jednotky v helikoptéře Black Hawk, dokud nebylo jasné, že jim už neuniknou. Podvodník nakonec přistál na letišti v Albuquerque.

A teď, s rozbitou helikoptérou trčící ve vodě, byl v dalším pořádném maléru. Právě havaroval uprostřed pustiny s jedním z nejbohatších lidí na světě na palubě.

Bezosova svita byla promočená a uvězněná v pustině, civilizace byla vzdálená celé kilometry a jejich mobilní telefony bez signálu, takže si nemohli zavolat pomoc. Ale mohlo to dopadnout i mnohem hůř. Všichni byli naživu, a jak tak stáli na břehu říčky Calamity, pomalu se jich začala zmocňovat úleva. Bezos se podíval na Hollanda a usmál se.

„Možná jste měl pravdu,“ řekl kovbojovi. „Možná, že koně jsou nakonec opravdu nejlepší způsob, jak tady cestovat.“ Muž, který právě obelstil smrt, se zplna hrdla rozesmál a jeho podivný smích se nesl kaňonem.

„Začal se tak praštěně hihňat,“ popisoval Holland. „Připadalo mu to celé neuvěřitelně legrační. Ale mně to tedy moc legrační nepřišlo.“

Podvodník spustil transpondér v helikoptéře v naději, že záchranné jednotky zachytí signál. A Holland se pěšky vydal hledat pomoc do několik kilometrů vzdáleného domu.

Dlouho čekat nemuseli. Brzy se jim nad hlavami objevily helikoptéry americké pohraniční stráže a záhy dorazili také zástupci šerifa z okresu Brewster se záchranným týmem.

Šerif Ronny Dodson zkoumal výjev, který se mu naskytl. Z vrtulníku zbyl červený vrak trčící v říčce. Země byla zjizvená rotory helikoptéry. A pak tu byla ta podivná čtveřice. Jakožto muž zákona znal nechvalně proslulého Podvodníka Bellu. Poznal i jednoho z místních rančerů Hollanda. Ale ten malý, svérázně vypadající chlapík tu působil nepatřičně. Přestože Bezos se choval přátelsky, nedokázal si ho zařadit.

Dodsonovi se vše vyjasnilo až ve chvíli, kdy se v pick-upu objevili zdravotníci a jeden z nich se nestačil divit, že na místě nehody vidí člověka, kterého časopis Time vyhlásil osobností roku 1999.

„Vy nevíte, kdo to je?“ ptal se záchranář zjevně nic netušícího šerifa. „To je zakladatel společnosti Amazon.com.“

Amazon? Ano, Dodson o téhle firmě už slyšel, byť nebyl jejím zákazníkem.

„Na Amazonu jsem nenakupoval,“ vysvětloval o několik let později. „Myslel jsem si, že Amazon jsou jen samé knihy, a já žádné knihy nečtu. Tak proč bych se na ty jejich stránky koukal?“

Záchranáři odvezli Bezose s Korrellovou do nemocnice: jemu ošetřili několik menších ran, jí zlomené obratle, načež oba propustili. Hollanda pořád bolely ruce, jak se snažil strhnout ze sebe bezpečnostní pás. „Celý život jsem prožil v bolesti, takže jsem věděl, že je něco špatně,“ popisoval. Doktor řekl, že musí jít za specialistou. Ale Holland toho měl pro ten den už plné zuby. „Oblíkl jsem si tričko a šel jsem pryč,“ líčil. „Zamířil jsem do baru.“

Když se informace o havárii roznesly, Amazon se je snažil bagatelizovat a odmítl se k situaci jakkoli vyjádřit vyjma toho, že Bezos „je v pořádku. Vše pokračuje dle plánu.“ O mnoho let později Bezos připustil, že havárie byla mnohem závažnější, ale i nadále své setkání se smrtí zlehčoval.

„Lidé říkávají, že vám před očima proběhne celý život,“ popisoval reportérovi časopisu Fast Company v roce 2004. „Tahle nehoda se stala natolik pomalu, že jsme měli pár sekund na rozjímání.“

Pak se z něho vydral jeho charakteristický maniakální smích. „A musím říct, že během těch několika sekund mi hlavou nic zásadního neproběhlo. Vlastně mě napadalo jen jedno: ‚Tohle je ale hloupý způsob, jak umřít.‘“

„Život mi to nijak zásadně nezměnilo,“ pokračoval. „Obávám se, že jsem si z toho odnesl jen jedno poměrně taktické ponaučení, a totiž vyhýbat se helikoptérám, kdykoli je to možné. Nejsou totiž tak spolehlivé jako letadla s pevnými křídly.“

Nedlouho po nehodě začal Ronaldu Stasnymu vyzvánět telefon. Právnička na telefonu byla slušná, a to vždycky, ale zároveň i neuvěřitelně neodbytná. Elizabeth Korrellová volala zhruba jednou za měsíc, vždycky uvedla, že se ozývá jménem tajemného klienta, kterého pokaždé odmítla jmenovat, a Stasny jí vždy odpověděl stejně. Ne, nemá zájem prodat svůj ranč.

Z kuchyňského okna byl nádherný výhled na Guadalupe Peak, nejvyšší vrchol Texasu, a samotný ranč byl obklopen nadpozemsky krásnými horami západního Texasu – pohořím Sierra Diablo a Baylor, Apačským a Delawarským pohořím –, které ranč hlídaly jako stráž. Ranč se rozkládal na 130 kilometrech čtverečních a žily tu křepelky, hrdličky i pumy. Zdejší jelenci ušatí byli obrovští a početní, jejich masivní parohy se rozvětvovaly jako stromy bez listí a oni spásali vegetaci bohatou na bílkoviny. Vnoučata Stasnyho tu získávala vzpomínky na celý život, když objevovala nejrůznější tajemství rozesetá po téhle rozlehlé texaské planině, od starých šachet zlatých a stříbrných dolů až po nejrůznější indiánské předměty.

Kdepak, tenhle ranč neprodá. A už vůbec ne nějaké právničce ze Seattlu zastupující tajného kupce. Tohle bylo Stasnyho útočiště, místo, kde se mohl skrýt před městským ruchem San Antonia, v němž sám pracoval jako právník. Právě tady měl se svou ženou v plánu strávit důchod.

Starý dům z nepálených cihel stojící na pozemku pocházel z dvacátých let dvacátého století a původ celé usedlosti se vázal k jednomu z nejproslulejších rančů v celém Texasu, k Figure 2 Ranch, kde texaští jezdci v roce 1881 svedli jednu ze svých posledních bitev s Apači. Půda prošla rukama rodiny Jamese Madisona Daughertyho, jednoho z otců zakladatelů texaského dobytkářství, a Jamese Mariona Westa Jr. přezdívaného „Silver Dollar Jim“, potomka známého houstonského ropného magnáta, který měl ve zvyku házet lidem na ulici stříbrné dolarové mince.

Stasny do ranče hodně investoval, nechal do hlavní budovy nainstalovat topení a klimatizaci. Když krupobití zanechalo dolíčky ve střeše a on ji chtěl nechat vyměnit, pokrývač na něho naléhal, ať to nedělá. „Takové plechové střechy už se dneska nevyrábějí,“ argumentoval. Nainstaloval také zavlažovací systém a nechal vyklestit některé cesty do divočiny, které byly dříve sjízdné jenom na koni. Lovci mu byli vděční, že jim na svůj pozemek nezakázal přístup, a po desítkách přespávali v ubikaci za stodolou, odkud pak vyráželi na lov nádherných jelenců.

Ale Korrellová, ta právnička ze Seattlu, se odmítala vzdát. Její anonymní klient měl o pozemek skutečně enormní zájem. A Stasny se později dozvěděl, že nebyl jediný majitel půdy, kterému nadbíhali. Korrellová se ozvala i několika jeho sousedům a také jim nabízela, že jejich ranč odkoupí. Zjevně se jednalo o někoho, kdo si mohl dovolit skoupit to tu všechno, a soudě dle četnosti právniččiných telefonátů už se nemohl dočkat. Jeho sousedé jeden po druhém prodávali.

A svůj ranč nakonec prodal i Stasny. Nabídku přijal začátkem roku 2004, poté, co to přes vánoční svátky probral s rodinou. Ta nabídka byla zkrátka příliš dobrá, rozhodně to bylo víc, než kolik potřeboval na koupi nového ranče, kde by trávil důchod. Ačkoli Stasny nikdy neuvedl, za kolik ranč prodal – podepsal dohodu o mlčenlivosti –, údajně se mělo jednat o částku 7,5 milionu dolarů.

Onen tajemný kupec shromažďoval ohromující množství rančů. Svou identitu chránil tím, že pozemky skupoval jménem korporátních subjektů s kuriózními názvy jako například Jolliet Holdings a Cabot Enterprises, James Cook Partnership a William Clark Limited Partnerships či Coronado Ventures. Všechny byly pojmenované po objevitelích, kteří otevřeli nové hranice, ať už se jednalo o americký západ, Nový Zéland a Velký bariérový útes, Mexiko, nebo Kanadu. A všechny byly spojeny s téměř neznámou korporací podnikající na adrese seattleského PO boxu 94314 s jménem jako z jiného světa: Zefram LLC.

Nápověda ohledně identity a úmyslů tajemného kupce byla přitom obsažena přímo v názvu společnosti. Zefram Cochrane je fiktivní postava ze Star Treku, která vytvořila první kosmickou loď schopnou cestovat warpovou rychlostí, respektive rychleji než světlo. Jednalo se o výjimečného objevitele, fiktivního cestovatele z budoucnosti, který prohlásil, že warpový pohon „nás směle dostane tam, kam se ještě žádný člověk nedostal“.

V nedalekém městečku Van Horn se začaly šířit zvěsti, že někdo skupuje pozemky v okresech Culberson a Hudspeth. A Larry Simpson měl celkem dobrou představu o tom, kdo.

Larry Simpson byl majitel a šéfredaktor týdeníku Van Horn Advocate, který pro městečko o 2 100 obyvatelích vydával za pomoci hrstky reportérů ze zadní místnosti svého obchodu. Simpson také na částečný úvazek pracoval na okresním letišti. A tam se proslýchalo, že na něj pravidelně létá Bezos ve svém soukromém letadle, s realitním makléřem v patách. Po havárii helikoptéry se o jeho návštěvy začali zajímat i běžní lidé. Nikdo však netušil, k čemu ten miliardář všechny ty pozemky chce.

Simpson nad tím moc nepřemýšlel. „Neměl jsem zrovna dvakrát ostré lokty, jaké by asi měl nějaký novinář z velkého města,“ svěřil se deníku Seattle Times. Jenže pak se jednoho lednového pondělí roku 2005 u něho v kanceláři objevil samotný Bezos. „Máme pro vás tiskové prohlášení.“ Bezos byl nenucený a uvolněný, na sobě měl džíny a pohorky. Žádný doprovod, jen Bezos a tichý gentleman, který nechal všechno mluvení na svém šéfovi.

Bezos měl pro týdeník Van Horn Advocate vycházející v nákladu tisíc kusů sólokapra: pozemky skupoval pro svou vesmírnou společnost, téměř neznámou firmu Blue Origin sídlící u Seattlu. Od založení společnosti v roce 2000 ji Bezos držel v extrémní tajnosti a v podstatě nikomu neřekl, jaké má plány. Blue Origin byste v telefonním seznamu rozhodně nenašli. Zaměstnanci společnosti sousedům říkali, že pracují na vědeckém výzkumu. Jeden z technických pracovníků firmy pak pro časopis Economist uvedl: „Každý, koho znám a kdo o tom něco ví, o tom má zakázáno mluvit. A prosím vás, tuhle mou větu určitě necitujte.“

Když se objevily zprávy o nehodě helikoptéry, Brad Stone, tehdy mladý reportér týdeníku Newsweek, se začal pídit po tom, co má Bezos za lubem. Ve státním registru ve Washingtonu si vyhledal dokumenty týkající se společnosti Blue Operations LLC a jednoho pozdního večera se vypravil do skladu v seattleské průmyslové oblasti, jak popisuje ve své knize o Amazonu nazvané Globální samoobsluha. Po asi hodinovém posedávání před budovou se mu podařilo vyhrabat z popelnice několik dokumentů, mezi kterými bylo i kávou pocákané programové prohlášení zavazující se vytvořit, jak Stone napsal, „trvalou přítomnost ve vesmíru“.

Stone se obrátil na Bezose s žádostí o komentář ohledně cílů společnosti Blue Origin, ale ten se ke Stonově článku v Newsweeku nazvaném „Bezos ve vesmíru“ odmítl vyjádřit.

„Je příliš brzy na to, aby Blue cokoli říkala nebo komentovala, protože zatím neudělala nic, co by stálo za komentář,“ napsal Bezos v e-mailu. I přesto se ale rozhodl vyvrátit jednu nepravdu – a totiž, že to dělá, protože je frustrován agenturou NASA, kterou v té době mnozí kritizovali, že se po misích Apollo na Měsíc drží zpátky.

„NASA je národní poklad a je naprostá hloupost, aby byl někdo činností této agentury frustrovaný,“ napsal. „Jediný důvod, proč se zajímám o vesmír, je, že mě k tomu inspirovala NASA, když mi bylo pět let. O kolika státních úřadech můžete říct, že inspirují pětileté děti?“ Když Neil Armstrong a Buzz Aldrin přistáli v roce 1969 na Měsíci, bylo Bezosovi pět let.

Nějakou dobu byl jediným zaměstnancem společnosti Bezosův přítel Neal Stephenson, autor sci-fi. Seznámili se koncem devadesátých let na jedné večeři, kde si začali povídat o raketách. Ačkoli „všechny ostatní u stolu nudili“, jak popsal Stephenson, oni dva si padli do oka. „Bylo naprosto zřejmé, že toho ví spoustu.“

Jejich přátelství se prohlubovalo a oni trávili volný čas pouštěním modelů raket v seattleském parku Magnuson skýtajícím výhled na Washingtonovo jezero. Jednou se padáček jedné z raketek vracejících se k zemi zamotal do stromu. „Než jsem se nadál, on se na ten strom vydrápal a doslova tam visel na větvi,“ vzpomínal Stephenson. Větev nebyla příliš silná, a tak se ji Bezos „pokusil roztřást vahou svého těla“. Jeho manželka MacKenzie na něho naléhala, ať sleze dolů, když v tom šel okolo člověk venčící psa a raketku setřásl svou holí.

V roce 1999 se Bezos se Stephensonem vypravili na odpolední promítání filmu Říjnové nebe o spisovateli a inženýrovi NASA Homeru Hickamovi. Bezos do kina ve své bundě propašoval sendviče s burákovým máslem a poté se Stephensonovi v kavárně svěřil, že si vždycky přál založit vesmírnou společnost.

„A já jsem mu řekl: ‚Tak proč ji nezaložíš hned dnes?‘“ popisoval Stephenson.

Proč ji nezaložit dnes? Na co čekal? Vesmír ho fascinoval celý život a teď se konečně nacházel v pozici, kdy s tím mohl něco udělat.

„Bezprostředně potom se věci daly do pohybu,“ uvedl Stephenson.

Stephenson byl prvním najatým zaměstnancem a záhy Bezosovi představil několik svých přátel, které Bezos také zaměstnal. „Byl to ten typ lidí, kterým výborně šlo dát rychle hlavy dohromady nad nápady v oblasti aplikované fyziky a vyhodnotit je,“ popisoval Stephenson. Označení jejich pracovních pozic bylo prosté a rovnostářské: „člen, technický zaměstnanec“. Stephenson zastával celou řadu rolí, „od těch nejvšednějších, jako připevnit kabely pro ethernet, přes obsluhu kotoučové brusky až po pasivaci dílů do raket (což znamená ujistit se, že na nich nejsou žádná rezidua, která by reagovala s peroxidem vodíku),“ psal na své internetové stránce.

Bezos získal budovu v seattleském průmyslovém komplexu, konkrétně na adrese 13 South Nevada Street, kde založili něco na způsob think-tanku věnujícího se vesmíru. Stephenson zde pracoval na částečný úvazek, po dopolednech psával a po odpolednech pracoval ve firmě. Bezos na skupinku dohlížel, často s nimi konzultoval a jednu sobotu v měsíci přijížděl na jednání. Jejich prvním cílem bylo prozkoumat jiné způsoby, jak se dostat do vesmíru, než za použití chemických raketových nosičů, což byla technologie, která se za předešlá čtyři desetiletí příliš nezlepšila. „Během prvních tří let jsme důkladně prozkoumali každou známou alternativu chemických raket, a dokonce jsme vynalezli i některé alternativy chemických raket, na které nikdo předtím nepřišel,“ popisoval Bezos.

Za účelem vyvinutí nové technologie byli ochotni zvážit jakoukoli možnost, bez ohledu na to, jak šíleně zněla. „Když děláte brainstorming, musíte přijímat i divoké nápady,“ prohlásil Bezos.

Nejdivočejším nápadem byl pravděpodobně bič. Starodávná technologie, která je ovšem úžasná: když se smyčka biče odvíjí do dálky, vyvíjí tak ohromnou rychlost, že dokáže překonat rychlost zvuku.

„Jak dokážete pouhou paží něco rozpohybovat větší rychlostí, než je rychlost zvuku? No, jde o zachování hybnosti,“ vysvětloval později Bezos. Hybnost je hmotnost krát rychlost. Jak se bič od rukojěti směrem ke špičce postupně ztenčuje, jeho hmotnost se snižuje, což znamená, že chceme-li zachovat jeho hybnost, musíme zvýšit rychlost. A to natolik, že charakteristické prásknutí biče je vlastně aerodynamický třesk.

„A tak jsme si řekli: ‚Proč prostě nevyrobit obří bič?‘“ pokračoval Bezos. „Mělo se jednat o gigantický bič, přičemž předmět, který byste chtěli vymrštit na oběžnou dráhu, by se umísťoval na špičku biče. Takže si na špičce biče představte kosmickou kabinu nebo placený náklad nebo cokoli jiného.“

Na jakémkoli předmětu mrštěném do vesmíru by stále byl třeba raketový motor, aby objekt vyvinul rychlost potřebnou pro dosažení oběžné dráhy. Ale rychlost biče by raketě umožnila nést větší váhu a doletět dál. Onen bič by samozřejmě musel být obrovitánský – „s bičem by musely zmítat nákladní vlaky,“ vysvětloval. „Byla tu celá řada praktických překážek. Byl to takový ten nápad, který můžete po pár hodinách analýzy zamítnout jako nepřesvědčivý. Pokud víme, nikdo se tím vážně nezabýval.“

A tak se místo toho dali do studování něčeho, co Bezos pojmenoval jako „mnohem rozumnější možnosti, které jsme studovali s mnohem větší vážností“.

Jako například lasery.

Na zemi by se nacházelo laserové pole, jehož lasery by neustále mířily na raketu letící po obloze, čímž by se zahříval tekutý vodík sloužící jako pohonná látka, který má velmi vysoký specifický impuls, respektive účinnost. Společnost brala tento nápad natolik vážně, že si najala konzultanta Jordina Karea, který vypracoval studii. Problém byl, že k vytvoření potřebné energie by bylo nutné obrovské pole laserů, „takže to bylo z hlediska nákladů poněkud nepraktické,“ vysvětloval Bezos.

Teoreticky to ale fungovat mohlo. A pokud by se laserové technologie zlepšily, mohli bychom se dočkat kosmických raket vystřelovaných do vesmíru pomocí laserů. Ale teď ještě nenadešel čas.

Když se neosvědčily ani lasery, mohla by se osvědčit obří vesmírná děla – „balistická řešení, kdy byste měli různé druhy obrovských zbraňových hlavní,“ popisoval Bezos, které by vystřelovaly objekty do vesmíru jako v románu Julese Vernea. „Tohle řešení by zjevně nebylo dobré pro lidi, protože gravitační síly by byly příliš velké,“ pokračoval Bezos. Ale mohlo by to fungovat pro „dopravu nákladu do vesmíru“.

A tak se zaměřili na technologii elektromagnetického děla, kterou prozkoumával Pentagon za účelem vyvinutí zbraní schopných vystřelovat projektily rychlostí Mach 7 neboli sedmkrát rychleji, než je rychlost zvuku. (Jen pro srovnání, střela Hellfire se pohybuje rychlostí Mach 1.) Elektromagnetická děla využívají namísto střelného prachu elektromagnetické pulsy, projektily totiž narážejí do terče s takovou silou, že už nemusí obsahovat výbušniny.

Po třech letech výzkumu Bezos a jeho malý tým nakonec dospěli k závěru, že „nejlepším řešením jsou chemické rakety“, jak popisoval. „Nejsou jen dobrým řešením, z hlediska startů jsou ve skutečnosti úžasným řešením.“

Existovala však jedna podmínka: musely být opakovaně použitelné. Až dosud byly rakety převážně na jedno použití. Jejich první stupně vynesly náklad do vesmíru, oddělily se a pak se řítily zpět k Zemi, kde dopadly do oceánu a už se nikdy znovu nepoužily. Pro každý start byla třeba úplně nová raketa a raketové motory, které byly pečlivě sestavovány pro pouhý jeden jediný start. Byly jako včely obětující svůj život pro jediný velkolepý okamžik, kdy použijí své žihadlo. Vyčerpají se až k smrti. Ale co kdyby rakety nemusely být jako včely? Co kdyby mohly létat znovu a znovu, jako letadla, namísto toho, aby se zřítily do hlubin oceánu, kde zkorodují a přijdou nazmar?

Tohle bylo podle Bezose řešení, které hledali.

„Když se společnost rozhodla držet se tohoto osvědčenějšího přístupu,“ napsal Stephenson, „našel jsem si jiný způsob, jak zůstat alespoň částečně užitečný, a to převážně v oblasti analyzování trajektorií, dokud jsem se nerozhodl, že se se společností koncem roku 2006 přátelsky rozloučím.“

Společnost Blue Origin, a dokonce i koncept biče se objevily ve Stephensonově románu Sedmeroev, který kromě dalších věnoval také „Jeffovi“.

Během prvních pár let existence společnosti Blue Origin o ní Bezos veřejně prakticky vůbec nemluvil. Až do nečekané návštěvy redakce týdeníku Van Horn Advocate. Bezos se posadil ke stolu proti šéfredaktoru Simpsonovi a vylíčil mu plány své společnosti. Informace se rozšířily ve chvíli, kdy týdeník Advocate dne 13. ledna 2005 příběh pod titulkem „Společnost Blue Origin si vybrala okres Culberson jako svůj kosmodrom“ zveřejnil.

„Společnost Blue Origin sídlící v Seattlu dnes oznámila své plány vybudovat a provozovat soukromě financované vesmírné testovací a operační středisko na Corn Ranch severně od města Van Horn,“ začínala Simpsonova reportáž. Článek byl otištěn na titulní straně hned vedle reklamy na 56. ročník okresní přehlídky dobytka.

Článek citoval Bezosův uniformní korporátní výrok, že Texas „je dlouhodobým lídrem v oblasti vesmírného průmyslu a jeho společnost je velice nadšená, že má možnost zde působit“.

Simpsonův článek však obsahoval také několik vhledů do cílů společnosti Blue Origin, zejména touhu společnosti vyvinout „nosiče a technologie, které přispějí k umožnění trvalé přítomnosti lidí ve vesmíru“. Společnost měla v úmyslu sestrojit rakety, které by dokázaly zajišťovat suborbitální lety tří a více cestujících na hranici vesmíru. Obrat vesmírná turistika se v textu neobjevil, ale přesně to Bezos popisoval a přesně takový byl jeho úmysl.

Rakety společnosti Blue Origin však měly umět ještě něco dalšího – něco, co žádná raketa předtím nedokázala. Po odpalu ze startovací rampy měly, jak Simpson napsal, „vertikálně přistát“.

Opakovaně použitelné rakety byly sen, o jehož uskutečnění se vesmírná komunita marně pokoušela celé roky. Zkoušela to vláda, a neuspěla. Její nosná raketa Delta Clipper Experimental (neboli DC-X) sice v devadesátých letech několikrát odstartovala, vznesla se do výše několika set metrů a poté jemně dosedla zpět na Zem, nikdy se jí však nepodařilo dosáhnout vesmíru a následně opět přistát.

Stephenson byl přesvědčený, že to možné je. „Jak se liší situace v roce 2000 od situace v roce 1960? Co se změnilo?“ ptal se. „Motory jsou o něco lepší, ale pořád se jedná o chemické raketové motory. Rozdíl je v existenci počítačových sensorů, kamer, softwaru. A schopnost vertikálně přistát je přesně takový problém, který tyto technologie, jež jsou v roce 2000 dostupné, ale v roce 1960 nebyly, dokážou vyřešit. Takže příběh tím získává nový rozměr.“

Bezos dal v rozhovoru pro týdeník Van Horn Advocate jasně najevo, že „může trvat několik let, než se tento projekt naplno rozjede“. Ale jeho tým byl trpělivý a společnost navíc najala ty nejlepší inženýry v zemi, z nichž se někteří podíleli na programu DC-X a na nejrůznějších soukromých vesmírných podnicích, které se nezdařily. Zdůraznil také, že společnost je financována čistě z jeho kapsy, tedy nikoli z kapes daňových poplatníků.

„Jedná se o soukromě financovaný nevládní počin,“ vysvětloval Simpsonovi.

Bezosovo jmění v té době činilo 1,7 miliardy dolarů a on dál stoupal na žebříčku nejbohatších lidí v zemi zveřejňovaném časopisem Forbes. Nějaký čas před vydáním tohoto článku pozvali vědci z Kalifornského technologického institutu Bezose se Stephensonem na oběd, protože se snažili získat sponzory pro nový teleskop. Ale přimět Bezose otevřít svou peněženku se jim nepodařilo.

„Bylo zjevné, že Bezos své peníze investuje do společnosti Blue Origin,“ uvedl Richard Ellis, který byl v té době jedním z vědců Kalifornského technologického institutu a který při onom obědě seděl vedle zaměstnanců společnosti Blue Origin. „Tihle chlapíci chtěli světu prodat koncept cestování lidí do vesmíru. Říkali: ‚Když začneme myslet mimo zaběhnuté koleje, přijde revoluce.‘“

A tato revoluce měla propuknout v západním Texasu, kde se Bezosovi dle záznamů v katastru nemovitostí nakonec podařilo získat téměř 1 350 kilometrů čtverečních půdy. To je skoro polovina rozlohy státu Rhode Island. „Když vyvíjíte kosmické rakety a poté je vypouštíte, je fajn mít menší nárazníkovou zónu,“ řekl jednou Bezos televiznímu moderátorovi Charliemu Roseovi.

A tu teď Bezos měl, a nejen to. Měl ranč pro svou rodinu, ne nepodobný dědečkově ranči v jižním Texasu, kde trávil léta a naučil se, jak důležité je umět se spolehnout sám na sebe. Měl místo, odkud mohly startovat kosmické rakety a následně tam i přistávat, místo dost velké na to, aby se tam vešly i jeho největší sny. Měl místo, kde se mohl natahovat ke hvězdám.

2 / Hazard

Troubové s naditými kapsami, kteří se objevují na lasvegaském bulváru Strip, mají víc peněz než dovedností a vnímají poker spíš jako pouhou zábavu než jako vážný byznys, bývají hráči beroucími poker vážně označováni jako velryby. Tlusté a masité kořisti. Šance, jak pořádně skórovat. Takže když se některá z těchhle nic netušících velryb zatoulá na bulvár plný žraloků, rychle se to roznese.

Když počátkem roku 2001 dorazil do hotelu Bellagio Andy Beal, Las Vegas rychle pochopilo, že takovou velrybu tu ještě neměli. Beal byl vysoký, měl široká ramena, jasné oči a jemný úsměv. Zamířil k pokerovému stolu pro vysoké sázky, vedle sebe do vysoka vyrovnal komínky žetonů a nemohl se dočkat, až se pustí do hry. Blindy byly 80 a 160 dolarů, což znamenalo, že pokud chtěl zůstat ve hře, musel vsadit minimálně 160 dolarů. Po několikerém zvýšení sázek se bank rychle přehoupl přes hranici tisíce dolarů.

Beal odehrál několik her a pak se začal nudit. Přiletěl sem z Dallasu, aby hrál ve velkém, a prahnul po pořádné akci. „Nehraje tu někdo o trochu víc?“ zeptal se.

Tím se velryba odhalila. Čerstvé maso v Bellagiu. Druhého dne už na Beala čekali profesionální hráči, přičemž někteří z nich v minulosti soutěžili v sérii pokerových turnajů World Series of Poker. Začali s minimální sázkou 2 000 dolarů. Ale zhruba po půl hodině už Beal zase neměl stání.

„Nemůžeme hrát o víc?“ vyptával se.

A tak zvýšili sázku na 6 000 dolarů. Chvíli to stačilo, ale pak Beal opět požádal o navýšení, tentokrát na 8 000 dolarů.

Jennifer Harmanová se u stolu začínala potit. Byla profesionálka, která později získala dva náramky pro vítěze World Series of Poker, ale o tak vysoké sázky ještě nikdy nehrála. Tahle velryba byla agresivní, její styl nespoutaný, skoro nikdy nesložila hru a pokaždé zvyšovala bank. V sázce bylo tolik peněz, že i zkušení hráči se dostali pod tlak a nedokázali držet krok.

„Nikomu z hráčů to nebylo příjemné,“ vzpomínala později Harmanová. „Protože takhle vysoko ještě nikdo nikdy nehrál.“

Tahle velryba byla chytrá, lstivá a vytrvalá. Bez skrupulí využívala svou hlavní výhodu, totiž své ohromné bohatství, dokud se nehorázné množství žetonů na stole neztenčilo. Začínali si myslet, že Beal možná nakonec není velryba.

Beal byl ve skutečnosti miliardář investující do nemovitostí, jehož texaská banka patřila k nejvýnosnějším v zemi. Beal nedokončil univerzitu, ale byl génius, který jako matematický amatér koketoval s teorií čísel. Poté, co prostudoval Velkou Fermatovu větu, problém, který nešel matematikům na rozum už od roku 1637, přišel Beal se svou vlastní matematickou hádankou. Vzhledem k její komplexnosti si brzy získala pozornost vědců v oboru, kteří ji překřtili na Bealovu domněnku a byli ohromeni, že někdo bez formálního vzdělání může přijít s tak složitým problémem. (Domněnka spočívala v prokázání toho, že jestliže Ax + By = Cz, kdy A, B, C, x, y a z jsou kladná celá čísla, přičemž x, y a z jsou větší než 2, pak A, B a C musí mít společného dělitele ve svém prvočíselném rozkladu.)

„Je pozoruhodné, že někomu, kdo pracuje v izolaci a nemá žádné vazby na matematický svět, se příležitostně podaří zformulovat problém, který se tak úzce dotýká aktuální výzkumné činnosti,“ napsal profesor matematiky na Univerzitě severního Texasu R. Daniel Mauldin.

V roce 1997 Americká matematická společnost vypsala soutěž o to, kdo tento problém vyřeší, a Beal nabídl 5 000 dolarů jako odměnu. Odměnu pak postupně navýšil na 10 000 dolarů, pak na 15 000 dolarů a nakonec slíbil, že každý další rok, kdy zůstane problém nevyřešen, bude odměnu navyšovat o 5 000 dolarů, a to až do konečné výše 50 000 dolarů. Když už se psal rok 2013 a problém stále zůstával nevyřešený, navýšil slíbenou výhru na 1 milion dolarů.

Profesionálové v hotelu Bellagio – mezi kterými byla i největší jména ve světě pokeru jako například Doyle Brunson nebo Ted Forrest – dospěli k závěru, že jestliže chtějí s Bealem soutěžit, musí dát své finance dohromady a pak se střídat a hrát s dallaským bankéřem postupně jeden na jednoho. Dohromady vytvořili takzvanou Korporaci. Jenže Beal jim během první hry vypálil rybník, když vyhrál přibližně pět milionů dolarů.

„Jsme na mizině,“ řekl Brunson. „Gratulujeme. Můžete se vrátit do Texasu. Zkuste přijet někdy příště, a třeba se nám podaří dát dohromady nějaké peníze, abychom s vámi mohli zase hrát.“

Jenže Beal se nechtěl vrátit domů. Přijel do Vegas si zahrát.

Většina lidí by si po prohře pěti milionů dolarů dobře rozmyslela, než by někomu sedla na lep. Ale Korporace byla složená z lidí, kteří se hazardem živili, a nedokázali potenciální světlé stránce celé situace odolat. Obrátili se tak na své kontakty a za krátkou chvíli si každý z nich napůjčoval desítky tisíc dolarů od lidí, kteří věděli, že na tom nemůžou tratit. Během hodiny byl do pokerové místnosti hotelu Bellagio určené pro vysoké sázky doručen jeden milion dolarů. Korporace byla zpátky ve hře a teď už navíc měla i jasnější představu o Bealově specifickém způsobu hraní, o jeho stylu i kadenci. Po epickém celonočním hraní Korporace vyhrála svých pět milionů dolarů zpět.

Během následujících let se Beal do města opakovaně vracel a sváděl s Korporací jedny z nejlegendárnějších bitev v celé historii Las Vegas. Během jednoho výletu v roce 2004 Beal vyhrál 11,7 milionu dolarů. Při další návštěvě profesionály obral o 13,6 milionu dolarů. Ale jindy zase za jedinou hru prohrál 16,6 milionu dolarů.

Korporace netušila, že jejich společné hry byly pro Beala jakousi formou katarze, balzám na mnohem větší ztráty, kde byly sázky mnohem vyšší a významnější. Beal totiž nedávno založil vesmírnou společnost, a to bez jakékoli zkušenosti v oblasti kosmonautiky, inženýrství nebo raketového výzkumu. Skeptici ho měli za blázna. Založit si vesmírnou společnost úplně od nuly zkrátka není možné. Byli přesvědčení, že utratí jmění za něco, co byl v jejich očích jen způsob, jak řešit krizi středního věku.

Vesmírné programy mohly financovat pouze státy. Představa, že by mohla uspět komerční společnost, byla asi tak vzdálená jako Mars. Bealovi to bylo jedno. Byl přesvědčený, že dokáže založit svou vlastní vesmírnou společnost i bez federálních financí. Nezáleželo na tom, že to před ním ještě nikdo neudělal. Ani na tom, že vesmír byl výlučnou doménou vlád, nikoli soukromých firem financovaných amatéry. Věděl, že stejně jako ve Vegas, i v tomto případě mohou ty nejnepravděpodobnější šance vést k největším přínosům.

U pokerového stolu mohl kdokoli dostat dobrou sérii karet a mít štěstí. Ve vesmírném byznysu bylo třeba postupovat krok za krokem, s přesností a důsledností. Jeho přátelé z vesmírného oboru ho varovali, že tohle odvětví je nekompromisní. Připomínali mu vtip kolující ve vesmírné komunitě, která přilákala všemožné fantasty, jejichž hvězdné sny skončily v prachu:

Jaký je nejrychlejší způsob, jak se stát ve vesmíru milionářem?

Začít jako miliardář.

Brzy po založení společnosti Beal Aerospace v roce 1997 Beal získal bývalý vojenský testovací komplex ve městě McGregor v Texasu, kterému se kdysi přezdívalo podle státní květiny Texasu „Muniční závod vlčí bob“. Tento rozlehlý komplex byl součástí vojenského úsilí v oblasti produkce munice během druhé světové války, kdy se tu vyráběly bomby od padesátikilových až po téměř tunové. McGregor bývalo ospalé městečko ležící v místě, kde se setkávaly železnice ze Santa Fe a z bavlníkového pásu, ale s válečným růstem komplexu rostlo i samotné město.

Historie tohoto vojenského komplexu uvádí, že „byl jako město samo o sobě, byly tu obytné budovy, požární a bezpečnostní složky, obchody, nejrůznější provozovny, místa pro zábavu, autobusová linka, a dokonce tu i vycházely noviny.“

Po válce komplex převzalo Letectvo Spojených států amerických, rozšířilo ho a začalo tu testovat raketové motory na tuhé pohonné látky a rakety určené k připevňování na vnější stranu letounů ve snaze zlepšit jejich výkonnost. V průběhu let zde armáda testovala také motory pro raketové střely a v době, kdy se komplex zavíral, dodal Pentagonu a NASA víc než 300 000 raketových motorů.

Pak byl komplex opuštěný, dokud společnost Beal Aerospace nezačala hledat testovací místo. Navzdory negativistům měl Beal velkolepé plány na sestrojení těch nejsilnějších raketových motorů od doby, kdy byly vyrobeny motory, jež dostaly astronauty z éry Apolla na Měsíc. Beal byl rozený oportunista a vesmír vnímal jako byznys, kterému léta dominovaly NASA a americká armáda a který začal být pod dusivým monopolem vlády zkostnatělý. To znamenalo, jak sám později řekl, že „to byla dobrá příležitost. Bylo tu spousta prostoru pro zlepšení.“

Jeho plán při zakládání společnosti Beal Aearospace byl prostý: „Přijít s raketou, jejíž start nebude stát 200 milionů dolarů.“ Věřil, že dokáže konstruovat mnohem levnější kosmické rakety, které bude následně prodávat za nižší ceny, čímž naruší odvětví, které bylo už dlouho zralé na změnu.

Tento přístup ostatně razil už od svých jedenácti let, kdy v šedesátých letech jako dítě začal se strýčkem Dennym od Armády spásy za jeden dolar vykupovat rozbité televize. Strýček ho naučil, jak je opravovat, a on je následně prodával za 40 dolarů za kus. Když mu bylo devatenáct, koupil ve svém rodném městě Lansing v Michiganu dům za 6 500 dolarů, který následně pronajímal za 119 dolarů měsíčně. Po střední škole si vzal na rok volno, aby se mohl věnovat investicím do nemovitostí.